ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 рокуСправа № 912/915/22

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Коваленко Н.М.

при секретарі судового засідання Пастуховій А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу №912/915/22 від 08.08.2022

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхбуд" (далі - ТОВ "Шляхбуд"), код ЄДР 03579868, вул. Степова, буд. 4, с. Олександрівка, Покровський р-н, Дніпропетровська обл., 53600

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІАВТОТРАНС" (далі - ТОВ "Зіавтотранс"), код ЄДР 42690553, вул. Бобринецький шлях, 209, м. Кропивницький, 25019

про визнання договору недійсним,

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача (в режимі відеоконференції) - адвокат Сіроштан О.О., ордер серія СВ №1032381 від 15.07.2022;

від відповідача - адвокат Ковальчук Ю.М., ордер серія ВА №1037813 від 22.08.2022.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ТОВ "Шляхбуд" до ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" з вимогами:

1. Відкрити провадження у справі.

2. Визнати Договір №15-02 про надання послуг від 15 лютого 2021 року недійсним.

3. Вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіавтотранс", , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхбуд", суму понесених судових витрат у розмірі 22 481,00 грн., з них: 2 481,00 грн - судовий збір, 20 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказаний договір підписаний з боку позивача особою з перевищенням повноважень (за відсутності погодження вищого органу позивача щодо укладення спірного договору).

Ухвалою від 08.08.2022 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №912/915/22, ухвалив справу №912/915/22 розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 06.09.2022 - 11:00, встановив сторонам строки для подачі заяв по суті справи.

22.08.2022 до господарського суду у строк, встановлений судом, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №б/н від 22.08.2022 про визнання договору недійсним з проханням відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхбуд" (місцезнаходження юридичної особи: Україна, 53600, Дніпропетровська обл., Покровський р-н, село Олександрівка, вул. Степова, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи: 03579868) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіавтотранс" (місцезнаходження юридичної особи: Україна, 25019, місто Кропивницький, вул. Бобринецький Шлях, 209, ідентифікаційний код юридичної особи: 42690553) про визнання договору недійсним повністю.

В обґрунтування поданого відзиву зазначено таке.

Під час укладення Договору №15-02 надання послуг від 15.02.2021 (далі - Договір) у ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" не було об`єктивної можливості передбачити та дізнатися про існування обмежень директора ТОВ "Шляхбуд" щодо підписання спірного Договору, що свідчить про неможливість визнання його недійсним.

У п. 3.1. Договору сторонами не було погоджено ціну договору і, навіть, приблизні можливі витрати сторін, тому на час підписання оскаржуваного договору не було відомо остаточно суми оплати за надання послуг за перевезення вантажу, так як вказані послуги надавались на замовлення замовника.

Тож, у відповідача не було об`єктивної можливості передбачити, що вартість послуг буде надана на замовлення відповідача та, відповідно, дізнатися та врахувати наявні у замовника (позивача) обмеження щодо підписання такого договору.

ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" зазначає, що не мало об`єктивної можливості передбачити та дізнатися про кількість та вартість послуг по перевезенню вантажу, які будуть замовлені ТОВ "Шляхбуд", відповідно не могло дізнатися про існування обмежень щодо підписання спірного Договору, а отже, на момент підписання договору такі обставини перебували поза межами розумного контролю контрагента ТОВ "ЗІАВТОТРАНС", що вказує на неможливість визнання Договору недійсним із вищезазначених підстав.

В преамбулі Договору визначено: "Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхбуд" особі директора Листопада Олександра Івановича, який діє на підставі Статуту (далі - Замовник), та Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗІАВТОТРАНС", в особі директора Урди Анни Олександрівни, який діє на підставі Статуту, уклали даний Договір надання послуг (далі - Договір) про наступне."

У відповідності до п. 11.2 Договору "Сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому Договорі реквізитів та зобов`язуються своєчасно у письмовій формі повідомляти іншу сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення несуть ризик настання пов`язаних із цим несприятливих наслідків."

Договір підписаний директором Листопад О.І.

Тому вважає, що саме на ТОВ "Шляхбуд" покладались обов`язки повідомлення його контрагента про особливості/обмеження щодо підписання Договору, чого здійснено не було.

Крім того дії позивача свідчать про фактичне схвалення Договору, а дії відповідача свідчили про реальність його намірів щодо виконання цього Договору.

Так, на виконання умов Договору сторонами в період з 15.02.2021 по 31.10.2021 погоджувались заявки на перевезення, відповідно до умов яких виконавець надавав, а замовник отримував послуги з перевезення вантажу.

Після надання ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" на користь ТОВ "Шляхбуд" послуг з перевезення вантажу за Договором виконавцем було складено та направлено на поштову адресу замовника відповідні рахунки та оплату та акти надання послуг. Зазначені акти наданих послуг в двох екземплярах, підписані зі сторони позивача, були направлені ним на поштову адресу відповідача та повернуті з його підписом та печаткою.

Дії позивача повністю відповідали його обов`язкам, визначеним Договором №15-02 надання послуг від 15.02.2021.

Після отримання ТОВ "Шляхбуд" направлених ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" актів наданих послуг, замовником не надавались мотивовані відмови від їх підписання, що свідчить про прийняття послуг згідно таких актів у повному обсязі.

Крім того, на виконання вимог Податкового кодексу України, виконавцем ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" на надані ТОВ "Шляхбуд" послуги з перевезення вантажу було складено податкові накладні, які прийняті та зареєстровані у встановленому законодавством порядку. Вказані податкові накладні прийняті позивачем без будь-яких зауважень та коригувань.

Тож, ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" надало, а ТОВ "Шляхбуд" прийняло виконання перевізником його зобов`язань за Договором, що підтверджується наданими виконавцем та не запереченими замовником, актами наданих послуг на загальну суму 5 326 729,93 грн.

Також відповідач не погодився із заявленими позивачем вимогами щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заявлений розмір витрат на професійну допомогу адвоката не є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, позивачем не надано документального підтвердження понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, що протирічить правовій позиції Верховного Суду, висвітленій у постанові КАС ВС від 11.06.2020 по справі №821/227/17, а також у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц, від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №922/445/19.

Крім того на виконання вимог ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України відповідач зазначив, що детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат для надання правничої допомоги, що підтверджують розмір витрат, понесених ним та пов`язаних з правничою допомогою та відповідні докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У засіданні суду 06.09.2022 оголошено перерву до 20.09.2022 о 15:00 год.

14.09.2022 до господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив №б/н від 08.09.2022 з вимогами:

1. Продовжити позивачу процесуальний строк для подання відповіді на відзив.

2. Долучити відповідь на відзив до матеріалів справи №912/915/22 і дати викладеним обставин та доводам належну правову оцінку в контексті розгляду справи;

3. Визнати докази, долучені Відповідачем до відзиву, неналежними та недопустимими.

4. Задовольнити позовні вимоги Позивача у повному обсязі.

В обґрунтування відповіді на відзив зазначено таке.

Преамбула спірного Договору містить положення про те, що директор ТОВ "ШЛЯХБУД", укладаючи такий договір, діє від імені товариства на підставі Статуту, що створює презумпцію обізнаності іншої сторони такого договору - ТОВ "Зіавтотранс" зі статутом ТОВ "Шляхбуд" та передбаченими ним повноваженнями органів товариства на його представництво; відповідачу було відомо про обмеження повноважень директора на укладення значних правочинів, оскільки відповідач, проявивши принаймні розумну обачність та дослідивши Статут позивача, повинен був знати про передбачений порядок укладення значних правочинів та підстави віднесення договорів до таких правочинів, що також презюмують приписи спеціального закону - Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

До моменту укладання оспорюваного правочину відповідач мав право отримати інформацію щодо активів позивача за даними останньої річної фінансової звітності товариства та перевірити, чи вважається правочин значним у розумінні Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю". Вчинення дій, спрямованих на отримання відповідної інформації є одним із видів форми прояву розумної обачності під час укладення оспорюваного договору.

У відзиві відповідач не вказує на будь-які об`єктивні обставини, які завадили йому звернутися до позивача з вимогою про надання необхідних документів для перевірки повноважень підписанта. Отже, у відповідача була об`єктивна можливість дізнатися про наявність обмежень повноважень керівника ТОВ "Шляхбуд", однак він нею не скористався.

Доводи відповідача в частині обов`язку позивача повідомляти його контрагента про особливості/обмеження щодо підписання спірного договору є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки текст оспорюваного договору такої умови не містить.

Посилання відповідача на п. 11.2 є безпідставним, оскільки в даному пункті закріплені умови щодо відповідальності сторін за правильність реквізитів у договорі та обов`язку сторін повідомляти один одного про їх зміну після його укладання. Обсяг повноважень підписанта не являється реквізитом договору та встановлюється до моменту вчинення (підписання) правочину.

Крім того на виконання спірного Договору позивачем не було вчинено фактичних дій, на які вказує відповідач, оскільки аналізуючи додані відповідачем до відзиву копії актів наданих послуг, на які посилається останній як на підтвердження прийняття виконання Договору, позивач абсолютно впевнений, що вказані документи з боку позивача скріплені за допомогою механічного засобу факсимільного відтворення підпису.

Попри це, договір не містить письмової згоди сторін договору щодо факсимільного відтворення їх підпису із зразками аналога власноручного підпису, дана умова не була врегульована в будь-який інший спосіб, як це передбачено ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України - використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Факт сплати позивачем частини коштів та прийняття цих коштів відповідачем сам по собі не свідчить про виконання спірного договору, оскільки така оплата може бути авансовим внеском за надання послуг у майбутньому, що підлягатиме поверненню платнику у разі ненадання чи неналежного надання таких послуг. Тобто, у позивача виникне обов`язок з подання уточнюючих декларацій щодо безпідставного нарахування податкового кредиту в межах даної господарської операції лише після повернення сум попередньо сплачених коштів за Договором.

Додані до відзиву податкові накладні не містять в собі інформації щодо договору, на підставі якого була здійснена операція, тож ці документи жодним чином не спростовують доводів позивача та є неналежними доказами.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували виконання спірного договору, а саме - акти наданих послуг, скріплені власноручним підписом уповноваженої особи позивача чи у спосіб, встановлений законодавством про електронні документи та електронний документообіг, а отже відсутні підстави вважати, що мало місце фактичне виконання умов Договору.

Ухвалою від 20.09.2022 господарський суд у задоволенні вимог позивача, викладених у п. 1 відповіді на відзив №б/н від 08.09.2022 про продовження процесуального строку для подання відповіді на відзив, відмовив. Процесуальний строк, встановлений судом позивачу для подання відповіді на відзив, з ініціативи суду продовжив до дати його фактичного подання.

Протокольною ухвалою від 20.09.2022, на підставі ч. 5 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 04.10.2022 о 12:00 год.

Ухвалою від 04.10.2022 господарський суд продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів, оголосив перерву у підготовчому засіданні до 20.10.2022 - 11:00 год.

12.10.2022 від відповідача до господарського суду надійшли заперечення №б/н від 12.10.2022 на відповідь на відзив на позовну заяву про визнання договору недійсним з вимогами:

1. Прийняти заперечення на відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІАВТОТРАНС" та врахувати викладені у запереченнях пояснення та надані докази при ухваленні рішення по справі №912/915/22.

2. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхбуд" (місцезнаходження юридичної особи: Україна, 53600, Дніпропетровська обл., Покровський р-н, село Олександрівка, вул. Степова, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи: 03579868) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІАВТОТРАНС" (місцезнаходження юридичної особи: Україна, 25019, місто Кропивницький, вул. Бобринецький Шлях, 209, ідентифікаційний код юридичної особи: 42690553) про визнання договору недійсним повністю.

В обґрунтування заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву №б/н від 12.10.2022 про визнання договору недійсним відповідач зазначив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2022 по справі №904/1252/22 позов ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" до ТОВ "Шляхбуд" про стягнення боргу за Договором №15-02 надання послуг від 15 лютого 2021 року (спірним договором) задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Шляхбуд" (53600, Дніпропетровська область, Покровський район, с. Олександрівка, вул. Степова, буд. 4; ідентифікаційний код 03579868) на користь ТОВ "Зіавтотранс" (25019, м. Кропивницький, вул. Бобринецький шлях, буд. 209; ідентифікаційний код 42690553) суму основного боргу в розмірі 1 576 729, 93 грн, пеня 157,67 грн, 3 % річних 13 607, 40 грн, інфляційних втрат 149 158,65 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 26 094 грн.

23.09.2022 Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ по справі №904/1252/22 про примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2022, яке набрало законної сили 08.09.2022 та стягнення з ТОВ "Шляхбуд" (53600, Дніпропетровська область, Покровський район, с. Олександрівка, вул. Степова, буд. 4; ідентифікаційний код 03579868) на користь ТОВ "Зіавтотранс" (25019, м. Кропивницький, вул. Бобринецький шлях, буд. 209; ідентифікаційний код 426905531) суму основного боргу в розмірі 1 576 729, 93 грн, пеня 157, 67 грн, 3% річних 13 607, 40 грн, інфляційних втрат 149 158, 65 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 26 094 грн.

Постановою від 28.09.2022 у ВП №69948416 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/1252/22 від 23.09.2022.

Отже, зазначені пояснення та докази додатково підтверджують обставини, на які відповідач посилався як на підставу відмови у задоволенні позову та вказував у наданому до суду відзиві на позов.

Протокольною ухвалою від 20.10.2022 на підставі ч. 5 ст. 183 ГПК України господарський суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 25.10.2022 о 15:00 год.

24.10.2022 на електронну адресу суду (з КЕП) та 24.10.2022 засобами поштового зв`язку від позивача надійшло клопотання №б/н від 21.10.2022 про призначення технічної експертизи документів.

Ухвалою від 25.10.2022 господарський суд у задоволенні клопотання позивача №б/н від 21.10.2022 про призначення технічної експертизи документів відмовив.

Ухвалою від 25.10.2022 господарський суд закрив підготовче провадження та призначив справу №912/915/22 до судового розгляду по суті на 03.11.2022 о 12:20 год., визначив резервну дату судового засідання 22.11.2022 об 11:00 год.

03.11.2022 у судовому засіданні господарський суд оголосив перерву до резервної дати.

У судовому засіданні 22.11.2022 представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, представник відповідача заперечив проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини сторін.

15.02.2021 між ТОВ "ШЛЯХБУД", в особі директора Листопада Олександра Івановича, який діє на підставі Статуту (далі - Замовник) та ТОВ "ЗІАВТОТРАНС", в особі директора Урди Анни Олександрівни, який діє на підставі Статуту, укладено Договір №15-02 надання послуг від 15.02.2021. (далі - Договір)

Відповідно до п. 1.1. Договору, Виконавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надати послуги по перевезенню вантажу згідно замовлення (надалі іменується - послуги), а Замовник зобов`язується в порядку та на умовах визначених цим Договором, прийняти та оплатити надані послуги.

Послуги за цим договором надаються автотранспортом. (п. 1.2. Договору)

Згідно з п. 3.1. Договору загальна вартість послуг за цим Договором складається із вартості послуг, наданих в межах строку дії цього Договору, відповідно до актів наданих послуг, складених на основі первинних документів (товарно-транспортних накладних, та подорожніх листів). Вартість перевезення визначається в рахунках-фактурах.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що розрахунки за надані послуги проводяться шляхом перерахування замовником коштів на розрахунковий рахунок Виконавця після підписання Сторонами акту наданих послуг та первинних документів (товарно-транспортних накладних, і подорожніх листів) та одержання рахунку на оплату вищевказаних послуг (далі - рахунок).

У відповідності до п. 4.2. Договору, сторони свідчать, що Замовник зобов`язується розрахуватись з Виконавцем за надані послуги протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання від Виконавця документів відповідно до п. 4.1. цього договору.

Після надання послуг між Сторонами оформлюється відповідний акт наданих послуг, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками Сторін. (п. 5.1. Договору)

Відповідно до п. 5.2. Договору, Виконавець готує акт наданих послуг та передає його Замовникові. Замовник у 5-ти денний термін від дня отримання акту зобов`язаний направити Виконавцю підписаний із свого боку акт наданих послуг або надати письмову мотивовану відмову від приймання послуг. По закінченні 5-тиденного терміну, у випадку неповернення Виконавцю акту надання послуг й ненадання мотивованої відмови акт вважається підписаним, а послуги такими, що прийняті Замовником.

Датою передачі наданих послуг від Виконавця Замовнику, вважається дата підписання акту наданих послуг. Здавання-приймання послуг провадиться уповноваженими представниками Замовника і Виконавця. (п. 5.3. - 5.4. Договору)

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2021 р. або до повного виконання Сторонами своїх зобов`язання (п. 10.1. Договору).

Договір підписано сторонами та скріплено печатками.

Статтею 9 "Органи управління і контролю Товариства" Статуту ТОВ "Шляхбуд" (нова редакція), затвердженого протоколом Загальних зборів Учасників №02/2011 від 12.01.2012 та зареєстрованого 13.01.2012 номер запису 9000284, встановлено, що органами управління і контролю Товариства є: Збори Учасників Товариства - вищий орган; Директор - виконавчий орган; ревізор - контролюючий орган.

Виключною компетенцією Зборів, зокрема, є надання дозволу Директору товариства або виконуючому його обов`язки вчиняти правочини з одним контрагентом за один рік на суму, що перевищує 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. (підп. 10.4.19 Статуту)

Керівництво поточною діяльністю Товариства і виконання рішень Зборів здійснює Директор. (п. 11.1. Статуту)

До компетенції директора входять всі питання, пов`язані з повсякденною діяльністю Товариства, які можуть бути вирішені в рамках і на основі принципових напрямів в політиці Товариства, прийнятій Зборами, крім питань віднесених до виключної компетенції Зборів. (п. 11.2. Статуту)

Пунктом 11.3. Статуту, зокрема, передбачено право директора самостійно приймати рішення про підписання (укладання) правочинів (контрактів), за винятком тих, на підписання (укладення) яких відповідно до цього Статуту потрібно одержати обов`язковий дозвіл Зборів Засновників (Учасників).

Згідно з ч. 1-2 ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). Рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників.

Позивач вказує, що положення Статуту позивача, що діяли станом на дату укладення спірного договору, значно обмежують повноваження директора порівняно із вищевказаною нормою Закону та забороняють останньому вчиняти правочини з одним контрагентом за однин рік на суму, що перевищує 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. без попереднього дозволу вищого органу управління Товариства.

Відповідно до п. 4 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 19 "Об`єднання підприємств", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.07.1999 №163 чисті активи - це активи підприємства за вирахуванням його зобов`язань.

За змістом Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні": активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди.

Виходячи з цього, вартість чистих активів визначається як різниця між активами та зобов`язаннями (чисті активи = активи - зобов`язання), а для визначення такої вартості за основу слід брати дані бухгалтерської звітності.

З Фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва (Форма №1-м) за 2020 рік вартість чистих активів підприємства (рядок 1495 Балансу) станом на 31.12.2020 складає 8 278,7 тис. грн. Отже, протягом 2021 року рішення щодо укладення договорів на суму що є більшою як за 50 тис. грн., так і за 4 139,35 тис. грн., мали б приймаються виключно загальними зборами учасників.

Отже позивач, посилаючись на те, що спірний Договір є значним правочином, оскільки перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, при цьому, директор товариства не звертався до загальних зборів учасників товариства щодо отримання згоди на укладання такого правочину, як-то передбачено вимогами ч. 2 ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", а також відсутність згоди Зборів вчиняти правочини з одним контрагентом на рік на суму, що перевищує 50 000 грн, як передбачено п.п. 10.4.19 Статуту, звернувся до суду з позовом про визнання даного договору недійсним як такого, що укладений директором з перевищенням повноважень.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсним Договору №15-02 надання послуг від 15.02.2021, укладеного між ТОВ "Шляхбуд" та ТОВ "ЗІАВТОТРАНС".

Розглядаючи спір по суті, господарський суд враховує таке.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є обов`язковим для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними на момент його вчинення.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" установчим документом товариства є статут. У статуті товариства зазначаються відомості, зокрема, про органи управління товариством, їх компетенцію.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва.

За змістом положень ст. 11, 509, 526, 599 Цивільного кодексу України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст. 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

З огляду на положення ст. 92, 241 Цивільного кодексу України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Отже, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Таким чином, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Разом з тим, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Така правова позиція є сталою та викладена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 09.04.2019 у справі №924/491/17, від 12.06.2018 у справі №927/976/17, від 02.04.2019 у справі №904/2178/18, від 02.10.2019 у справі №910/22198/17 та від 20.02.2018 у справі №906/100/17, від 30.04.2020 у справі №925/1147/18, від 11.08.2021 у справі №910/9108/20, від 13.05.2021 у справі №910/4028/20.

Договір №15-02 надання послуг від 15.02.2021 містить зазначення, що при укладенні Договору директор ТОВ "Шляхбуд" Листопад Олександр Іванович діє на підставі Статуту.

Разом з тим, у постанові від 09.06.2021 у справі №911/3039/19 Верховний Суд зробив висновок, що суди мають встановити або реальну обізнаність третьої особи про наявність обмежень або виходити із правової презумпції, що за всіма обставинами контрагент за договором не міг про них не знати. З урахуванням наведеного, зазначення у правочині відомостей про те, що директор діє на підставі статуту, не є достатньою підставою для того, щоб вважати контрагента таким, що повністю ознайомлений з повноваженнями керівника щодо укладення значних правочинів, у даному випадку, з огляду на визначення значного правочину через ринкову вартість майна.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач був ознайомлений з даними фінансової звітності позивача.

У даному випадку, значний правочин визначається через відомості щодо даних фінансової звітності, а відтак навіть ознайомлення відповідача зі статутом ТОВ "Шляхбуд" не дозволяло йому дійти однозначного висновку про наявність обмежень директора ТОВ "Шляхбуд".

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому ч. 4 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган юридичної особи діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами такої юридичної особи, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані юридичній особі збитки.

Згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (ст. 241 Цивільного кодексу України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910/19179/17.

Отже, зі змісту ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17, від 18.02.2021 у справі №924/658/20.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

При цьому при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 зі справи №910/8794/16, 30.09.2021 зі справи №916/3583/20).

Частина 3 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визнання правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (ст. 203, 241 Цивільного кодексу України).

Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

При цьому, питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №910/5137/19 від 05.12.2019.

Крім того, господарський суд враховує, що в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 викладено правову позицію, відповідно до якої особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Щодо відсутності повноважень у директора ТОВ "Шляхбуд" на підписання актів надання послуг, господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав і обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів і закону.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

Помилковим є ототожнення повноваження керівника юридичної особи на укладення договору з повноваженнями керівника юридичної особи на вчинення інших дій від її імені (наприклад, прийняття товару та підписання товаро-розпорядчих документів, листування з контрагентами). Відповідні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.09.2021 зі справи №916/3583/20.

Так, відповідно до п. 11.2. Статуту ТОВ "Шляхбуд" у компетенцію Директора входять всі питання, пов`язані з повсякденною діяльністю Товариства, які можуть бути вирішені в рамках і на основі принципових напрямі в політиці Товариства, прийняті Зборами, крім питань віднесених до виключної компетенції Зборів.

Тобто, господарський суд зазначає, що в даному випадку дії директора стосовно вчинення діяльності підприємства в частині підписання актів наданих послуг не були вчинені із перевищенням повноважень, наданих Статутом.

Також, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають зображенню в бухгалтерському обліку. Для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції.

Згідно з ч. 1-2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та відображають реальні господарські операції (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.12.2020 у справі №910/14900/19).

На виконання умов договору сторонами в період з 15.02.2021 по 31.10.2021 було підписано відповідні акти надання послуг, а саме:

- №26 від 26.02.2021 на загальну суму 609 728, 98 грн, у т.ч ПДВ 101 621, 50 грн;

- №32 від 15.03.2021 на загальну суму 164 058, 80 грн, у т. ч. ПДВ 27 343, 13 грн;

- №49 від 15.04.2021 на загальну суму 293 903, 38 грн, у т.ч. ПДВ 48 983, 90 грн;

- №61 від 30.04.2021 на загальну суму 559 289, 42 грн, у т. ч. ПДВ 93 214, 90 грн;

- №69 від 17.05.2021 на загальну суму 10 017, 75 грн, у т. ч. ПДВ 1 669, 63 грн;

- №81 від 31.05.2021 на загальну суму 47 424 грн, у т. ч. ПДВ 7 904 грн;

- №92 від 15.06.2021 на загальну суму 318 660, 62 грн, у т. ч. ПДВ 53 110, 10 грн;

- №103 від 30.06.2021 на загальну суму 987 921, 32 грн, у т.ч. ПДВ 164 653, 55 грн;

- №122 від 15.07.2021 на загальну суму 1 014 062, 39 грн, у т.ч. ПДВ 169 010, 40 грн;

- №143 від 31.07. 2021 на загальну суму 767 515, 15 грн, у т.ч. ПДВ 127 919, 19 грн;

- №167 від 15.08.2021 на загальну суму 359 323, 57 грн, у т.ч. ПДВ 59 887, 26 грн;

- №180 від 31.08.2021 на загальну суму 194 824, 55 грн, у т.ч. ПДВ 32 470 грн.

Також підписані в односторонньому порядку ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" відповідні рахунки на оплату автопослуги за тонно кілометр.

Крім того, як встановлено ч. 3 ст. 6 Закону України "Про доступ до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Таким чином, дані Єдиного державного реєстру судових рішень є офіційною інформацією.

Згідно з даними сайту Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua), станом на 22.11.2022 в ньому наявна інформація про рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/1252/22 від 17.08.2022. Рішення набрало законної сили 08.09.2022.

Вказаним рішенням по справі №904/1252/22 позов ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" до ТОВ "Шляхбуд" про стягнення боргу за надання послуг з перевезення вантажів задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхбуд" (53600, Дніпропетровська область, Покровський район, с. Олександрівка, вул. Степова, буд. 4; ідентифікаційний код 03579868) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіавтотранс" (25019, м. Кропивницький, вул. Бобринецький шлях, буд. 209; ідентифікаційний код 42690553) суму основного боргу в розмірі 1 576 729,93 грн, пеня 157,67 грн, 3% річних 13 607,40 грн, інфляційних втрат 149 158,65 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 26 094 грн.

Судом при розгляді справи №904/1252/22 досліджувались акти надання послуг, а саме:

- №26 від 26.02.2021 на загальну суму 609 728, 98 грн, у т.ч ПДВ 101 621, 50 грн;

- №34 від 15.03.2021 на загальну суму 164 058, 80 грн, у т. ч. ПДВ 27 343, 13 грн;

- №49 від 15.04.2021 на загальну суму 293 903, 38 грн, у т.ч. ПДВ 48 983, 90 грн;

- №61 від 30.04.2021 на загальну суму 559 289, 42 грн, у т. ч. ПДВ 93 214, 90 грн;

- №69 від 17.05.2021 на загальну суму 10 017, 75 грн, у т. ч. ПДВ 1 669, 63 грн;

- №81 від 31.05.2021 на загальну суму 47 424 грн, у т. ч. ПДВ 7 904 грн;

- №92 від 15.06.2021 на загальну суму 318 660, 62 грн, у т. ч. ПДВ 53 110, 10 грн;

- №103 від 30.06.2021 на загальну суму 987 921, 32 грн, у т.ч. ПДВ 164 653, 55 грн;

- №122 від 15.07.2021 на загальну суму 1 014 062, 39 грн, у т.ч. ПДВ 169 010, 40 грн;

- №143 від 31.07. 2021 на загальну суму 767 515, 15 грн, у т.ч. ПДВ 127 919, 19 грн;

- №167 від 15.08.2021 на загальну суму 359 323, 57 грн, у т.ч. ПДВ 59 887, 26 грн;

- №180 від 31.08.2021 на загальну суму 194 824, 55 грн, у т.ч. ПДВ 32 470 грн,

та господарський суд прийшов до висновку, що виконання позивачем ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" зобов`язань за договором щодо надання послуг у заявленій до стягнення сумі 5 326 729, 93 грн, підтверджується належними й допустимими доказами.

Господарський суд при розгляді справи №904/1252/22 встановив часткову оплату ТОВ "Шляхбуд" наданих виконавцем послуг згідно виставлених рахунків на оплату та актів наданих послуг на загальну суму 3 750 000 грн, що підтверджувалося випискою по рахунку ТОВ "ЗІАВТОТРАНС" за період з 01.01.2021 по 27.04.2022.

Разом з тим, в зазначеній справі ТОВ "Шляхбуд" відповідач не надав будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів у спростування того, що ним не підписувалися акти приймання-передачі. Також відповідачем не було доведено і факту того, що акти приймання-передачі підписані особою без використання аналогів відтворення власного підпису (факсимільного підпису). Клопотання про проведення судової експертизи щодо встановлення справжності підпису на відповідних актах в порядку та строки, встановлені нормами Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того господарський суд зазначає, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

В даному випадку позивач при поданні такого позову до суду, чітко визначив його підстави і в подальшому їх не змінював. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, в обґрунтування заявлених вимог, посилається виключно на те, що Договір №15-02 від 15.02.2021 надання послуг підписаний з боку позивача особою, з перевищенням повноважень (за відсутності погодження вищого органу позивача щодо укладення спірного договору), отже обставини щодо не підписання директором ТОВ "Шляхбуд" відповідних актів не є підставою позовних вимог.

Крім того, згідно змісту рішення по справі №904/1252/22 ТОВ "Шляхбуд" брало активну участь у даній справі, зокрема, ним подавались заяви по суті справи, зокрема, відзив на позов (надійшов до суду 27.06.2022), заперечення на відповідь на відзив (надійшли до суду 01.08.2022), інші клопотання у справі.

Позивач на час подання позову до Господарського суду Кіровоградської області був обізнаний щодо наявності певних документів, ймовірно пов`язаних із наданням послуг по Договору №15-02 від 15.02.2021 надання послуг, а саме відповідних актів надання послуг, однак до суду такі документи або клопотання про їх витребування не подавав та як на підставу позовних вимог не посилався.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вищенаведене свідчить про те, що спірний правочин виконувався сторонами, що не було спростовано позивачем відповідно до вимог ст. 74 ГПК України та у сукупності встановлених обставин свідчить про безумовне схвалення спірного правочину.

Систематичність отримання послуг також підтверджує реальність наміру укладання та виконання договору.

Крім того, господарський суд зазначає, що відповідно до положень підп. 10.4.1., 10.4.3., 10.4.4. п. 10.4. Статуту ТОВ "Шляхбуд" виключною компетенцією Зборів є визначення основних напрямів діяльності Товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; створення та відкликання виконавчого органу Товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контролюючих органів.

Згідно п. 11.6. Статуту директор звітує перед Загальними зборами та Ревізором Товариства.

Отже, Статут ТОВ "Шляхбуд" передбачає контроль товариства щодо роботи директора. Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що протягом періоду виконання Листопадом О.І. посадових обов`язків директора до нього заявлялись будь-які претензії щодо діяльності директора.

Матеріали справи не містять доказів того, що загальними зборами Товариства висловлювались претензії щодо укладення спірного договору з ТОВ "ЗІАВТОТРАНС".

При цьому господарський суд зауважує, що цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи. Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов`язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

Водночас, принцип справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм.

Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Крім того, суд вважає, що встановлені обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності.

Як вже зазначалося вище, спірний Договір підписаний директором ТОВ "Шляхбуд" Листопад О.І., при цьому позовна заява підписана адвокатом Сіроштан О.О., який діє на підставі ордеру серія СВ №1032381 від 15.07.2022, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги №6 від 13.07.2022, підписаного від імені ТОВ "Шляхбуд" директором товариства - Листопад О.І.

У даному випадку, господарський суд зазначає, що така тактика позивача суперечить принципу venire contra factum proprium ("заборони суперечливої поведінки"), відповідно до якого, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим.

Відповідно до п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що директор товариства підписав договір надання послуг, а в подальшому звернувся до суду з позовом про визнання недійсним даного договору в зв`язку з перевищенням ним повноважень при його укладенні, господарський суд зазначає, що в таких діях позивача наявні ознаки суперечливої поведінки, що у господарській діяльності є неприпустимим.

Стосовно інших доводів учасників справи в частині визнання договору недійсним, суд враховує усталену практику Європейського Суду, відповідно до якої у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. При цьому, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 р. у справі "Серявін проти України").

У справах "Трофимчук проти України" (рішення від 28.10.2010), "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору №15-02 надання послуг від 15.02.2021, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до норм ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Крім того, господарський суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем.

Крім того, господарським судом враховано, що представник відповідача у поданому до господарського суду відзиві на позовну заяву №б/н від 22.08.2022 на виконання вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України зазначив, що детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат для надання правничої допомоги, що підтверджують розмір витрат, понесених ним та пов`язаних з правничою допомогою та відповідні докази будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. 73-74, 76-77, 123, 129, 233, 236-241, 326-327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення направити сторонам засобами поштового зв`язку, а також позивачу на e-mail:ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачу на e-mail:ІНФОРМАЦІЯ_3

Повне рішення складено 02.12.2022.

Суддя Н.М. Коваленко

Повідомити учасників справи про відсутність у суду технічної можливості надавати інформацію про вебадресу судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, одночасно з врученням (надсиланням/видачі) копії повного або скороченого такого рішення до затвердження Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його вебадресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://court.gov.ua/fair/sud5013.