РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.11.2022Справа № 910/7836/22
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Промагролізинг-Україна"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія"

про стягнення 624 517,55 грн.

Представники сторін: не викликалися.

встановив:

До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Промагролізинг-Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія" про стягнення 624 517,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором фінансового лізингу №03/03Л від 29.03.2021, в частині повної та своєчасної оплати лізингових платежів.

У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг по сплаті лізингових платежів в розмірі 499 647,20 грн., штраф згідно п.8.5 договору в розмірі 42 974,62 грн., пеню відповідно до п.8.4 договору в розмірі 47 035,35 грн., три проценти річних в розмірі 3 535,03 грн. та інфляційні втрати в розмірі 31 325,35 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.08.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Вищезазначена ухвала суму отримана відповідачем 13.09.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №019.

12.09.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшли клопотання про перенесення розгляду судової справи та надання часу для примирення сторін та відзив на позовну заяву в якому просив суд прийняти відзив на позовну заяву, розглянути клопотання відповідача про перенесення розгляду судової справи та надання часу для примирення сторін, а саме для мирного врегулювання питання щодо проведення розрахунків за договором фінансового лізингу №03/03Л від 29.03.2021 року, шляхом укладення відповідної мирової угоди. Також, у відзиві визнано, що зі сторони лізингоодержувача (відповідача) наразі існує затримка платежів передачених відповідним графіком лізингових платежів до договору, яка відбулася з причин, що не залежали від волі відповідача.

В клопотанні про перенесення розгляду справи та надання часу для примирення сторін відповідач посилаючись на ч.1 ст. 42, ч.7 ст. 46 ГПК України просить суд надати час для підписання сторонами мирової угоди, з цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про медіацію" медіація - це позасудова добровільна, конфіденційна, структурована процедура, під час якої сторони за допомогою медіатора (медіаторів) намагаються запобігти виникненню або врегулювати конфлікт (спір) шляхом переговорів.

Дія Закону України "Про медіацію" поширюється на суспільні відносини, пов`язані з проведенням медіації з метою запобігання виникненню конфліктів (спорів) у майбутньому або врегулювання будь-яких конфліктів (спорів), у тому числі цивільних, сімейних, трудових, господарських, адміністративних, а також у справах про адміністративні правопорушення та у кримінальних провадженнях з метою примирення потерпілого з підозрюваним (обвинуваченим). Законодавством можуть передбачатися особливості проведення медіації в окремих категоріях конфліктів (спорів). Медіація може бути проведена до звернення до суду, третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу або під час досудового розслідування, судового, третейського, арбітражного провадження, або під час виконання рішення суду, третейського суду чи міжнародного комерційного арбітражу. Проведення медіації не впливає на перебіг позовної давності.

Згідно з п. 3-1 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації.

Отже, в кодексі передбачена можливість тільки суду тільки зупинити провадження у справі у випадку звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації.

У зв`язку з вищезазначеним клопотання відповідача щодо перенесення розгляду судової справи та надання часу для примирення не підлягає задоволенню.

19.09.2022 до канцелярії суд від позивача надійшли відповідь на відзив та заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача основний борг по сплаті лізингових платежів в розмірі 573 168,73 грн., штраф згідно п.8.5 договору в розмірі 42 974,62 грн., пеню відповідно до п.8.4 договору в розмірі 66 978,31 грн., три проценти річних в розмірі 4 731,60 грн. та інфляційні втрати в розмірі 37 051,10 грн. Так, в поданій заяві позивачем зазначено, що після пред`явлення позову відповідач не виконав свого обов`язку щодо сплати чергового лізингового платежу в розмірі 78 521,53 грн., граничний термін сплати якого 10.09.2022 згідно з графіком лізингових платежів; крім того, відповідачем сплачено позивачу грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн. Позивачем здійснений перерахунок пені, трьох процентів річних і інфляційних втрат за лізинговими платежами, граничні терміни сплати яких 10.03.2022, 10.04.2022, 10.05.2022, 10.06.2022, 10.07.2022, 10.08.2022 та нарахування пені і трьох процентів річних за лізинговим платежем, граничний термін сплати якого 10.09.2022.

Відповідно до п. 2 ч. 2, ч. 5 ст. 46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Згідно з статтею 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що позивачем заяву про збільшення позовних вимог подано в строк, тому заява про збільшення позовних вимог приймається судом до розгляду, позовні вимоги розглядаються з урахування заяви про збільшення позовних вимог.

22.09.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява з доданими документами.

10.11.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява в якій просить суд зменшити розмір стягнення з відповідача на користь позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат на 99% в порядку 551 ЦК України та ст. 233 ГК України. У разі задоволення вимог позивача в частині стягнення основного боргу, розстрочити виконанн судового рішення на один рік в порядку ч.5 ст. 331 ГПК України, а саме встановить на користь позивача щомісячну, виплату зі сторони відповідача рівних частин боргу протягом 12 місяців, згідно наданого відповідачем графіку погашення основного боргу.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

29.03.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю "Промагролізинг-Україна" (лізингодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №03/03Л.

Відповідно до п.1.1 договору лізингодавець передає лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу в строкове платне користування майно, найменування, кількісні та якісні характеристики якого визначені у додатку № 1 «Специфікація» до цього договору (далі - предмет лізингу), з переходом права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача наприкінці стоку лізингу за умови дотримання вимог, встановлених цим договором, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу у користування на строк, зазначений у пункті 3.2. договору, та здійснювати лізингові платежі на умовах цього договору.

Згідно з ч.1, 2 статті 806 ЦК України (в редакції чинній на момент укадення договору) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частною 1 статті 292 ГК України (в редакції чинній на момент укадення договору) лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції Закону №1381-IV від 11.12.2003) фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з п. 1.2. договору вартість предмета лізингу складає 2 291 979,90 грн з ПДВ.

Відповідно до специфікації, що є додатком №1 до договору, предметом є: автобус МАЗ 257030 у кількості 1 шт., загальною вартістю 2 291 979,90 грн. з ПДВ. Цільове призначення предмету лазингу: перевезення працівників до місць проведення будівельних робіт.

Відповідно до п.1.3 договору додаток №3 до цього договору «графік лізингових платежів» передбачає розміри та терміни сплати лізингоодержувачем лізингових платежів по цьому договору, порядок сплати лізингових платежів передбачений розділом 5 цього договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що лізингові платежі за цим договором включають: вартість предмета лізингу - 2 291 979,90 грн, винагорода лізингодавця - 395 748,51 грн, інші витрати лізингодавця - 171 898,49 грн.

Згідно з п. 5.2 договору лізингоодержувач в термін по 8 квітня 2021 року сплачує в безготівковій формі на поточний рахунок лізингодавця авансовий платіж та платіж для забезпечення страхування предмету лізингу (перший платіж у графі "інші витрати лізингодавця" додатку №3 "графік лізингових платежів" до договору), розміри яких визначені у додатку №3 "графік лізингових платежів" до договору.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем в безготівковій формі згідно з додатком № 3 «графік лізингових платежів» до договору.

Якщо термін сплати лізингового платежу згідно з додатком № 3 «графік лізингових платежів» до договору припадає на вихідний чи святковий день, то лізинговий платіж здійснюється в останній робочий день, що передує терміну платежу (п. 5.5. договору з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.10.2020 до договору).

В подальшому сторонами укладалися додаткові угоди, а саме: №1 від 23.07.2021, №2 від 13.09.2021, №3 від 10.12.2021, №4 від 21.01.2022, №5 від 03.06.2022, якими вносились зміни в.5.1, 5.13 договору, а також викладалось «графік лізингових платежів», який є додатком №3 до договору в новій редакції.

З матеріалів справи вбачається, що 20.04.2021 між сторонами підписано акт приймання-передачі предмета лізингу.

Відповідно до п. 4.5 договору підписання акту приймання-передачі предмета лізингу сторонами свідчить про прийняття лізингоодержувачем предмета лізингу в користування та є підставою для вимоги лізингодавця щодо сплати лізингових платежів згідно з додатком № 3 до договору, за винятком платежів, які сплачуються відповідно до пункту 5.2 договору.

Як зазначено позивачем відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання щодо сплати лізингових платежів за договором в повному обсязі та у встановлені терміни, внаслідок чого у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем за договором у розмірі 573 168,73 грн. за період з березня 2022 року по вересень 2022 року включно.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції Закону №1381-IV від 11.12.2003)сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з п.7.2.7 договору лізингоодержувач зобов`язаний: своєчасно сплачувати лізингові платежі згідно з додатком № 3 «графік лізингових платежів» до договору.

Відповідно до графіку лізингових платежів, з урахуванням додаткової угоди № 3 від 03.06.2020 вбачається, що відповідач зобов`язався сплатити на користь позивача, зокрема:

- до 10.03.2022: суму винагороди лізингодавця в розмірі 19 312,05 грн. та суму відшкодування вартості предмета лізингу в розмрі 50 932,89 грн.,

- до 10.04.2022: суму винагороди лізингодавця в розмірі 18 569,28 грн., суму відшкодування вартості предмета лізингу в розмрі 50 932,89 грн. та інші витрати лізингодавця в розмірі 57 299,50 грн.,

- до 10.05.2022: суму винагороди лізингодавця в розмірі 17 826,51 грн. та суму відшкодування вартості предмета лізингу в розмрі 50 932,89 грн.,

- до 10.06.2022: суму винагороди лізингодавця в розмірі 31 726,94 грн. та суму відшкодування вартості предмета лізингу в розмрі 50 932,89 грн.,

- до 10.07.2022: суму винагороди лізингодавця в розмірі 30 347,51 грн. та суму відшкодування вартості предмета лізингу в розмрі 50 932,89 грн.,

- до 10.08.2022: суму винагороди лізингодавця в розмірі 28 968,08 грн. та суму відшкодування вартості предмета лізингу в розмрі 50 932,89 грн.,

- до 10.09.2022: суму винагороди лізингодавця в розмірі 27 588,65 грн. та суму відшкодування вартості предмета лізингу в розмрі 50 932,89 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем частково здійснено оплату з простроченням терміну платежу до 10.03.2022 на загальну суму 15 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1009 від 10.08.2022 на суму 10 000,00 грн. та №1039 від 18.08.2022 на суму 5 000,00 грн.

Будь-яких інших доказів оплати за оспорюваний період матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором фінансового лізингу у відповідача перед позивачем в сумі 573 168,73 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та визнано відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконання грошових зобов`язань за договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 66 978,31 грн., штраф в розмірі 42 974,62 грн., 3% річних в розмірі 4 731,60 грн. та інфляційні втрати в розмірі 37 051,10 грн. нараховані по 13.09.2022 включно.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до 8.4 договору у разі прострочення сплати лізингоодержувачем лізингових платежів, а також усіх інших платежів, які належать до сплати лізингоодержувачем згідно з цим договором та/або законодавством, лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої заборгованості по лізингових платежах та/або інших платежах за кожен день прострочення.

У випадку виникнення простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів та/або інших платежів за цим договором більше ніж на 5 (п`ять) календарних днів, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю крім пені також штраф в розмірі 10 (десяти) % від розміру порушеного грошового зобов`язання (п.8.5 договору).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується з розрахунком пені в розмірі 66 978,31 грн., штрафу в розмірі 42 974,62 грн., трьох процентів річних в розмірі 4 731,60 грн., інфляційних втрат в розмірі 37 0951,10 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем подано заяву в якій просить суд:

- зменшити розмір стягнення з відповідача на користь позивача пені, 3% річних та інфляційних витрат на 99% в порядку ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України;

- у разі задоволення вимог позивача в частині стягнення основного боргу, розстрочити виконання судового рішення на один рік в порядку ч.5 ст. 331 ГПК України, а саме: встановити на користь позивача щомісячну виплату зі сторони відповідача рівних частин боргу протягом 12 місяців, згідно наданого відповідачем графіку погашення основного боргу.

В обгрунтування заяви відповідачем зазначено, що товариство здійснює свою діяльність в надзвичайно складних фінансово-економічних умовах, спричинених військовими діями та нестабільною ситуацією на ринках електричної енергії. Так, ТОВ "Київська енергетична будівельна компанія" є товариством задіяне в будівництво, відновлення та ремонтні роботи критичної інфрастуктури за видами дільності (КВЕД 2010) є: 4.10. Організація будівництва будівель, 27.12 Виробництво електророзподільчої та контрольної апаратури, 43.21 Електромонтажні роботи. Основними засновниками робіт за державні кошти є ПАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго», ПрАТ «Укргідроенерго» та ДП «НАЕК «Енергоатом», що підтверджується укладеними та офіційно розміщеними та майданчику Prozorro договорами. Так, у наслідок ворожих атак на енергетичну інфраструктуру України, під ракетний обстріл попали об`єкти на яких виконувались роботи відповідачем (реконструкція ПС 750 кв «Запорізька», контракт №02-4/2470-18 від 20.09.2018, ДК 021:2015 код 45310000-3 Електромонтажні роботи. Заміна електричних приладів ПЛ-154 кв Л-98, Л-99 та Ш-2 філії «Кременчуцька ГЕС», договір №468К/2022 від 29.07.2022, ДК 021:2015 код 45310000-3 Електромонтажні роботи. Блок №5. Реконструкція блока. Елестромонтажні та пуконалагоджувальні роботи. Додаткові роботи філії «Канівська ГЕС», договір №607К/2022 від 31.08.2022). За наслідками фінансової діяльності ТОВ "Київська енергетична будівельна компанія" збиток за третій квартал 2022 становить 42 781 тис. грн., що підтверджується Балансом (звіт про фінансовий стан) та звітом про фінансові результати (звіт про сукупній дохід) за формою №2.

Пунктом 2 ч. 6 статті 238 ГПК України передбачено, що у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Поряд із тим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

З огляду на викладені норми вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили підлягає безумовному виконанню у визначеному законодавством порядку та строки, і лише у виключних випадках суд, за наявності обґрунтованих обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання, може відстрочити таке виконання.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Разом із тим, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Між тим заявником, не додано до матеріалів заяви жодних доказів на підтвердження можливості виконання рішення суду у даній справі в майбутньому, у разі задоволення заяви про розстрочення виконання рішення. Заявник фактично посилається виключно на скрутне фінансове становище товариства, що спричинено введенням режиму воєнного стану на території України. Втім, не надає жодних документальних підтверджень того, що таке фінансове становище поліпшиться найближчим часом, що дасть змогу боржнику виконати рішення суду у даній справі.

Окрім того, суд зазначає, що запровадження на території України режиму воєнного стану стосується не лише заявника, а зазначені обставини також негативно впливають на діяльність інших суб`єктів господарювання, зокрема і на позивача у даній справі, який має право на стягнення заборгованості, що виникла внаслідок порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань частина з яких виникла ще до запровадження режиму воєнного стану на території України.

З огляду на зазначене, зокрема, на недоведеність та необґрунтованість викладених в заяві обставин, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних витрат на 99% грн. суд зазначає наступне.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 у справі №520/17342/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 13.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу положень статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, від 27.04.2018 у справі №908/1394/17 та від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

Відтак, у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат на 99%.

При цьому, під час вирішення заяви відповідача про зменшення 3% річних та інфляційних втрат суд не враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, оскільки, по-перше, у вказаній постанові жодним чином не йшлося про можливість зменшення на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України інфляційних втрат.

По-друге, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 висновок був сформований у справі, в якій загальна сума правомірно нарахованих штрафу, пені та 3% річних перевищувала в два рази суму простроченої заборгованості.

Натомість у даній справі нараховані товариства з обмеженою відповідальністю "Промагролізинг-Україна" 3% річних, стягнення яких є правомірним, не перевищує і 1% від суми заборгованості, а відтак обставини справи №910/7836/21 є відмінними від обставин у справі №902/417/18.

Відтак, у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру 3% річних у розмірі 4 731,60 грн. та інфляційних втрат у розмірі 37 051,10 грн.

Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України ).

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18 від 21.11.2019 зі справи № 916/553/19).

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, враховуючи ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором та невеликий строк його прострочення, скрутне фінансове становищем відповідача, ситуацію в країні, суд дійшов висновку частково задовльнити подану відповідачем заяву в частині зменшення розміру пені та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Промагролізинг-Україна" пеню в розмірі 33 489,16 грн. (50% від обґрунтованого розміру пені).

При цьому, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1 Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Київська енергетична будівельна компанія" (01013, м. Київ, вулиця Промислова, будинок 4-А; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Промагролізинг-Україна" (03110, м. Київ, вул. Пироговського Олександра, будинок 19, корпус 4, ) основний борг в розмірі 573 168 (п`ятсот сімдесят три тисячі сто шістдесят вісім) нпе. 73 коп., штраф в розмірі 42 974 (сорок дві тисячі дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 62 коп., пеню в розмірі 33 489 (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят дев`ять) грн. 16 коп., три проценти річних в розмірі 4 731 (чотири тисячі сімсот тридцять одна) грн. 60 коп., індекс інфляції в розмірі 37 051 (тридцять сім тисяч п`ятдесят одна) грн. 10 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 873 (десять тисяч вісімсот сімдесят три) грн. 57 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий