ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2022м. ДніпроСправа № 904/3104/22

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Синельниківської селекційно-дослідної станції Державної установи інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України

про зобов`язання повернути майно

Суддя Юзіков С.Г.

Без участі представників сторін

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить зобов`язати Синельниківську селекційно-дослідну станцію Державної установи інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України передати Позивачеві майно - 7 362 літри дизельного пального.

Відповідач позов заперечує, мотивуючи тим, що в 2021 році до Відповідача звернувся ФОП ОСОБА_1 з проханням здійснити оплату за передане в 2019 році, колишньому в.о. директора Середі В.О., дизельне пальне у кількості 7 362 л на підставі Договору зберігання від 30.09.2019. Зробивши аналіз первинних документів, що знаходяться на підприємстві, встановлено відсутність документів, що підтверджують передачу на зберігання ФОП ОСОБА_1 дизельного пального згідно Договору зберігання, зокрема: відсутній Договір зберігання від 30.09.2019; відсутні акти приймання-передачі, накладні; відсутні податкові накладні щодо реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних даної господарської операції. Щодо гарантійного листа № 77 від вересня 2019 року, наданого в.о. директора ССДС ДУ Інституту зернових культур НААН України Середою В.І. про зобов`язання провести оплату заборгованості за ПММ до 01.11.2019, Відповідач зазначає, що загальна вартість начебто переданого на зберігання дизельного пального становить 176 688,00 грн., однак у гарантійному листі № 77 йдеться про оплату заборгованості згідно акту звірки від 03.09.2019 в сумі 351 862,00 грн. Таким чином, фігурує інша сума заборгованості 351 862,00 грн., а не 176 688,00 грн.; Позивач стверджує, що укладено Договір зберігання - 30.09.2019, а в листі № 77 ОСОБА_2 гарантує повернення коштів на підставі акту звіряння від 03.09.2019, складеного ще до дати укладення самого Договору зберігання; відсутня правова підстава для повернення коштів, якщо за договором зберігання повертається передане на зберігання майно. Крім того, на підтвердження передачі на зберігання 7 362 л пального Позивач надав до суду копії ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 1/10-1 від 01.10.2019 (2 400 л) та № 1/10-2 від 01.10.2019 (4 962 л). Зазначені ТТН не можуть братись до уваги, оскільки не містять підпису отримувача товару. Додана довіреність № 27 від 30.09.2019 на отримання пального не містить підпису керівника підприємства та підпису особи, що одержала довіреність, отже не відповідає встановленим вимогам оформлення довіреностей та є недійсною. До того ж, сумнівів у достовірності долученого до позовної заяви Договору додає пункт 1.2 Договору, за яким зберігання здійснюється на безоплатній основі. Державне підприємство не може здійснювати зберігання безоплатно та вести свою господарську діяльність як благодійна організація. Відповідач підпорядковується у своїй діяльності Національній академії агарних наук України та повноважень на укладення жодних договорів на безоплатній основі не має. Щодо наданих Позивачем в якості доказів, заяв свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку ст. 88 ГПК України, Відповідач зазначає наступне, згідно наказу № 49к від 03.08.2018 ОСОБА_3 прийнята на роботу комірником з 06.08.2018. В заяві свідка вона зазначає, що на початку жовтня 2019 року здійснювала операції з взяття на облік пального у кількості 7 362 літри від ФОП ОСОБА_1 на підставі угоди чи то купівлі дизельного пального, чи то отримання з подальшим поверненням. Однак, ОСОБА_3 не мала жодних повноважень вчиняти дії щодо взяття на облік підприємства пального. До того ж, в період з 17.09.2019 до 10.10.2019, ОСОБА_3 перебувала у щорічній відпустці згідно наказу № 40 від 16.09.2019. Згідно наказу № 118к від 31.10.2019 ОСОБА_3 звільнена на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України за згодою сторін. З заяви свідка ОСОБА_4 вбачається, що він у 2019 році перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 та неодноразово здійснював доставку пального Відповідачеві. Доставка дизельного пального та бензину дійсно могла здійснювалась ФОП ОСОБА_1 , але не на підставі Договору зберігання, а в рамках Договору про поставку нафтопродуктів № 2 від 09.01.2018. Крім того, в обґрунтування передачі на зберігання Відповідачеві дизельного пального у кількості 7 362 літрів загальною вартістю 176 688,00 грн. на підставі Договору зберігання Позивач долучив до позовної заяви акти звіряння взаємних розрахунків від 20.03.2020 та 22.12.2020.З акту звіряння від 20.03.2020, вбачається заборгованість у розмірі 233 155,00 грн., з акту звіряння від 22.12.2020 вбачається заборгованість у розмірі 200 000,00 грн., номер договору чи інша правова підстави наявності заборгованості не зазначено. Директор ОСОБА_5 надавала гарантійний лист № 17 від 01.04.2021 щодо оплати заборгованості за отримані ПММ згідно акту звіряння від 20.12.2020 в сумі 200 000,00 грн. Даний лист також не містить посилання на заборгованість за Договором зберігання. Малась на увазі оплата за ПММ згідно договору купівлі-продажу нафтопродуктів №2 від 09.01.2018.

Від Позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що Позивач неодноразово звертався до директора Відповідача - ОСОБА_5 та головного бухгалтера - ОСОБА_6 з вимогою про повернення пального починаючи з 30.09.2020. Саме на підставі даних звернень, надано Відповідачем акт звірки від 22.12.2020, який спростовує твердження Відповідача про необізнаність про Договір зберігання до 2021 року. Крім того, на неодноразові звернення Позивача ОСОБА_5 підписала гарантійний лист від № 17 від 01.04.2021, який виконано на підставі вищевказаного акту звірки від 22.12.2020, з метою запевнення Позивача, що Відповідач поверне вказане пальне чи оплатить його вартість. Позивач погоджується з доводами Відповідача, що копія гарантійного листа № 77 від вересня 2019 року, не може бути доказом наявності обов`язку Відповідача повернути 7 362 літри дизельного пального. Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує про неналежність довіреності № 27 від 30.09.2019, як доказу отримання 7 362 літрів дизельного пального через відсутність в останній підпису керівника Відповідача. Вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки надана довіреність містить особистий підпис головного бухгалтера Відповідача - Браги А.П. та скріплена гербовою печаткою установи, що вочевидь підтверджує її належність, як доказу.

07.11.2022 від Відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому Відповідач просить відмовити у задоволені позову з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.01.2018 сторони уклали Договір № 2 (далі Договір), за п. 1.1.якого Постачальник (Позивач) зобов`язується поставити (передати у власність Покупця (Відповідача)) на умовах, визначених цим Договором, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати на умовах, визначених цим Договором нафтопродукти, іменовані далі за текстом "Товар".

Загальна ціна цього Договору визначається загальною вартістю поставленого товару протягом строку дії цього Договору. Вартість окремої партії товару погоджується Постачальником та Покупцем перед її поставкою та фіксується у видаткових накладних (п. 2.1. Договору).

Постачальник має право поставити погоджену партію товару без попередньої оплати. В цьому випадку Покупець зобов`язаний оплатити вартість товару у термін, що не перевищує 2 (два) банківських днів, від дня поставки товару (п. 2.2. Договору).

Товар поставляється погодженими партіями, що підтверджується видатковими накладними на товар, які підписуються представниками обох сторін (п. 3.1. Договору).

Даний Договір набуває сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2019р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Якщо сторони не заявили про розірвання Договору до кінця терміну, Договір вважається подовженим до закінчення наступного календарного року на тих же умовах (п. 7.5. Договору).

На виконання умов Договору Позивач поставив Відповідачеві товар на загальну суму 1 170 182,80 грн., що підвереджується видатковими накладними: РН-0000010 від 29.01.2019 на суму 15 101,00 грн., № РН-0000026 від 25.02.2019 на суму 8 456,00 грн., № РН-0000041 від 14.03.2019 на суму 60 126,90 грн., № РН-0000055 від 29.03.2019 на суму 8 208,00 грн., № РН-0000058 від 30.04.2019 на суму 31 740,00 грн., № РН-0000063 від 09.04.2019 на суму 60 380,60 грн., № РН-0000080 від 17.05.2019 на суму 60 888,00 грн., № РН-0000091 від 29.05.2019 на суму 70 000,00 грн., № РН-0000099 від 13.06.2019 від 60 888,00 грн., № РН-0000111 від 25.07.2019 на суму 134 352,00 грн., № РН-0000114 від 29.07.2019 на суму 66 976,80 грн., № РН-0000147 від 10.09.2019 на суму 58 200,00 грн., № РН-0000154 від 25.09.2019 на суму 65 962,00 грн., № РН-0000158 від 27.09.2019 на суму 87 514,00 грн., № РН-0000157 від 27.09.2019 на суму 64 262,50 грн., № РН-0000165 від 02.10.2019 на суму 20 000,00 грн., № РН-0000189 від 28.10.2019 на суму 50 000,00 грн., № РН- 0000199 від 06.11.2019 на суму 58 200,00 грн., № РН-0000197 від 05.11.2019 на суму 41 800,00 грн., № РН-0000244 від 02.12.2019 на суму 104 592,00 грн., № РН-0000249 від 27.12.2019 на суму 3 750,00 грн., № РН-0000019 від 07.02.2020 на суму 6 620,00 грн., № РН-0000040 від 06.03.2020 на суму 20 290,00 грн., № РН-0000051 від 20.03.2020 на суму 11 875,00 грн.

За даними поставками зареєстровано податкові накладні, копії яких надано до відзиву.

Відповідач здійснював оплату за поставлений товар, що підтверджується платіжними дорученнями: № 322 від 25.09.2019 на суму 151 776,50 грн., № 332 від 30.09.2019 на суму 11 030,50 грн., № 338 від 02.10.2019 на суму 20 000,00 грн., № 370 від 28.10.2019 на суму 50 000,00 грн., № 381 від 05.11.2019 на суму 41 800,00 грн., № 380 від 05.11.2019 на суму 58 200,00 грн., № 422 від 12.12.2019 на суму 30 000,00 грн., № 432 від 24.12.2019 на суму 30 000,00 грн., № 20 від 07.02.2020 на суму 6 620,00 грн., № 37 від 06.03.2020 на суму 10 290,00 грн., № 41 від 11.03.2020 на суму 10 000,00 грн., № 77 від 28.04.2020 на суму 11 875,00 грн., № 219 від 16.09.2020 на суму 21 280,00 грн., № 336 від 11.06.2021 на суму 4 000,00 грн., № 336 від 22.06.2021 на суму 10 000,00 грн., № 333 від 24.06.2021 на суму 6 000,00 грн., № 398 від 17.09.2021 на суму 3 312,00 грн.

30.09.2019 сторони уклали Договір зберігання (далі Договір зберігання), за п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за відповідними прибутково-видатковими документами, Поклажодавець (Позивач) передає, а Зберігач (Відповідач) приймає на зберігання протягом строку цього Договору, а саме одного року, дизельне пальне у кількості 7 362 (Сім тисяч триста шістдесят два) літра (надалі іменується "майно"), загальною вартістю 176 688 (Сто сімдесят шість тисяч шістсот вісімдесят вісім) гривень.

Зберігання за цим Договором є безоплатним (п. 1.2. Договору зберігання).

Зберігач зобов`язаний повернути майно Поклажодавцеві за першою вимогою останнього (підп. 2.1.3. Договору зберігання).

Відповідно до п. 3.1. Договору зберігання Поклажодавець зобов`язаний:

передати Зберігачеві майно на зберігання не пізніше. Ніж через один календарний день після набрання чинності цим Договором (підп. 3.1.1.);

забрати у Зберігача майно до закінчення строку цього Договору (підп. 3.1.2.).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін (п. 6.1. Договору зберігання).

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1. цього Договору та закінчується через один рік після його підписання, а саме 30.09.2020 (п. 6.2. Договору).

Позивач стверджує, що 30.09.2019 ОСОБА_2 видано довіреність № 27 на отримання від ФОП ОСОБА_1 цінностей за договором зберігання від 30.09.2019, а 01.10.2019 ФОП ОСОБА_7 передав Відповідачеві дизельне паливо (на зберігання), що підтверджується ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 1/10-1 та № 1/10-2 від 01.10.2019, які підписані лише представниками Позивача.

Відповідач направив Позивачеві гарантійний лист № 77 від вересня 2019 року, у якому Відповідач зобов`язувався провести оплату заборгованості за отримані ПММ згідно Акту звірки від 03.09.2019 в сумі 351 862,00 грн. до 01.11.2019.

Сторони підписали Акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого, на 20.03.2020 борг Відповідача перед Позивачем становить 233 155,00 грн.

Листом № 30 від 07.10.2020 Позивач повідомив Відповідачеві, що згідно з Актом звіряння станом на 20.03.2020 заборгованість Відповідача склала 233 155,00 грн., осатаній частково сплатив борг, 28.04.2020 в розмірі 11 8758,00 грн. (призначення платежу: Рахунок фактура № 0000054 від 20.03.2020) та 21.09.2020 в розмірі 21 280,00 грн. (призначення платежу: Погашення заборгованості за бензин). Заборгованість станом на 01.10.2020 складає 200 000,00 грн.

22.12.2020 сторони підписали Акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого, станом на 20.03.2020 борг Відповідача становить 200 000,00 грн.

Відповідач направив Позивачеві гарантійний лист № 17 від 01.04.2021, в якому зобов`язувався провести оплату заборгованості за отримані ПММ згідно Акту звірки від 22.12.2020 в сумі 200 000,00 грн. до 30.11.2021.

Листом № 7 від 27.05.2022 Позивач повідомив Відповідачеві, що заборгованість останнього на 28.05.2022 становить 176 688,00 грн.

Позивач направив Відповідачеві претензію від 27.08.2022, в якій вимагав повернути дизельне пальне надане Відповідачеві на підставі Договору від 30.09.2019, у кількості 7 362 л. в строк до 03.09.2022.

У відповіді на претензію № 34 від 07.09.2022 Відповідач, вказав, що Договір зберігання в документах ССДС ДУ Інституту зернових культур НААН України відсутній, відповідно сторонами 30.09.2019 не укладався. Відсутні також первині бухгалтерські документи, що в обов`язковому порядку мають засвідчувати передачу товару на зберігання: акт приймання-передачі, накладна. З огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення вимоги ФОП ОСОБА_1 .

До позовної заяви Позивач додав нотаріально засвідчені заяви свідків, зокрема ОСОБА_4 , який стверджує, що він, як водій бензовозу ФОП ОСОБА_1 , неодноразово здійснював доставку дизельного палива до Синельниківської селекційно-дослідної станції, у зв`язку з чим, йому відомо про тривалі господарські відносини між ФОП ОСОБА_1 та Сенильниківською селекційно-дослідною станцією. Після отримання вказівки від ФОП ОСОБА_1 01.10.2019. відвіз бензовозом дизельне паливо у кількості 7 362 л. на склад ПММ Відповідача. Дизельне паливо прийняла ОСОБА_8 .. Також додано заяву свідка ОСОБА_3 , у якій остання зазначила, що у 2019 р. працювала бухгалтером Відповідача, виконуючий обов`язки директора ОСОБА_2 , у вересні 2019 року, у зв`язку з відсутністю дизельного пального на підприємстві та відсутністю грошових коштів на його закупівлю домовився з ФОП ОСОБА_1 про надання дизельного пального з подальшим його поверненням. 30.09.2019 сторонами укладено угоду на 7 362 л дизельного пального. На початку жовтня Відповідач отримав вказане пальне і, як бухгалтер ОСОБА_3 взяла його на відповідний облік. Про факт повернення Відповідачем Позивачеві пального ОСОБА_3 не відомо.

До матеріалів справи Відповідач надав копію наказу № 49 к від 03.08.2018, за яким ОСОБА_3 прийняли комірником з 06.08.2018.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Предметом доказування у даній справі є виконання сторонами Договору та обґрунтованість вимог про зобов`язання Відповідача повернути майно зі зберігання.

Позивач наполягає, що між сторонами у справі виникли господарські відносини на підставі Договору, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містить ст. 712 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст. 936 ЦК України ).

Згідно з ч. 3 ст. 937 ЦК України прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Відповідно до ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти їх здійснення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити, як назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, підставою для відображення в бухгалтерському обліку установи цінностей, переданих працівником, є первинні документи, які засвідчують факт передачі.

Як вбачається з Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення) первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до п. 2.4. Положення первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Частиною 2 ст. 87 ГПК України передбачено, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76, 77 визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач позов заперечує з викладених у відзиві підстав.

Перевіривши доводи і докази сторін, суд погоджується з Відповідачем та не приймає позицію Позивача.

Так, позовна заява мотивована тим, що 30.09.2019 сторони уклали Договір зберігання, за п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за відповідними прибутково-видаткові документами, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання протягом строку цього Договору, а саме одного року, дизельне пальне у кількості 7 362 літра, загальною вартістю 176 688,00 гривень.

Позивач наполягає, що 01.10.2019 ФОП Жук передав Відповідачеві дизельне паливо (на зберігання), що підтверджується ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 1/10-1 та № 1/10-2 від 01.10.2019, підписаними лише представниками Позивача.

Водночас, судом встановлено, що ТТН на відвантаження дизельного пального (на зберігання), замовником (платником) та вантажоодержувачем в яких вказано Відповідача, надані Позивачем, як доказ передачі товару на зберігання, не відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення, відповідно не можуть вважатися згідно зі ст. 32 ГПК України належними доказами виконання договору, оскільки не містять ознак первинного документу, а саме: відсутні підписи відповідальної за прийняття особи, відсутня посада такої особи.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.12.2015 №21-4266а15, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.

За змістом умов Договору зберігання документом, який може підтверджувати передачу Відповідачеві майна на відповідальне зберігання, є акт приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін та містить відомості про перелік майна, його кількість, вартість та комплектність.

Відповідно до ч3 ст. 937 ЦК України прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Отже, до позовної заяви Позивач не надав доказів виконання умов Договору, зокрема, доказів передачі Відповідачеві майна на зберігання, надані ТТН підписані лише представниками Позивача, тому не можуть бути доказами виконання Договору зберігання Приймання Відповідачем від Позивача ПММ на зберігання, та, відповідно, виникнення у Відповідача обов`язку повернення майна зі зберігання.

Щодо наданих до позовної заяви актів звірки та гарантійних листів, то акт звірки не є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарських операцій між сторонами в розумінні приписів ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а лише відображає рух коштів на підприємстві. Крім того, зазначені документи не мають посилання на Договір зберігання, та сам Договір зберігання не передбачає собою сплати коштів Зберігачем на користь Поклажодавця.

Відповідач же на пояснення підписання актів звірки та листів надав до відзиву копії Договору № 2 від 09.01.2018, укладеного сторонами на поставку ПММ, видаткових накладних та платіжних доручень на оплату поставленого товару, податкових накладних.

Відповідач також заявив про відсутність ліцензії на зберігання ПММ, чим пояснив неможливість укладання та виконання спірного Договору зберігання. Позивач не спростував цих даних Відповідача.

Позивач стверджує, що 30.09.2019 ОСОБА_2 видано довіреність № 27 на отримання від ФОП ОСОБА_1 цінностей за договором зберігання від 30.09.2019, однак довіреність належно не оформлена, у ній відсутня підпис уповноваженої особи Відповідача.

Стосовно заяви свідка, зокрема ОСОБА_3 , суд бере до уваги, що остання зазначає, що виконуючий обов`язки директора ОСОБА_2 у вересні 2019 року, у зв`язку з відсутністю дизельного пального на підприємстві та відсутністю грошових коштів на його закупівлю домовився з ФОП ОСОБА_1 про надання дизельного пального з подальшим його поверненням. 30.09.2019 сторонами укладено угоду на 7 362 л дизельного пального. На початку жовтня Відповідачем отримано вказане пальне.

Посилання Позивача на заяву свідка, зокрема колишнього бухгалтера (за даними Відповідача комірника) ОСОБА_3 не може прийматися як доказ у справі, оскільки відповідно до ч.2 ст.87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Так, ч.2 ст.3 та ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України.

Також суд критично ставиться до заяви свідка ОСОБА_4 , який працював водієм бензовозу ФОП ОСОБА_1 , оскільки, на думку суду, свідок може бути зацікавленою особою, залежної від свого роботодавця.

Згідно зі ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 2 ст. 87 ГПК України передбачено, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Виходячи з наведених положень ГПК України, суд не вбачає підстав для виклику в судове засідання для надання свідчень/пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , оскільки їх свідчення у господарському процесі не можуть замінити первинні документи.

Щодо питань Позивача до Відповідача, наведених у позові, то відповіді на них надані Відповідачем у відзиві на позов.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд доходить висновку, що надані Відповідачем докази на підтвердження не виконання Договору зберігання, в частині передання Позивачем майна на зберігання, є більш вірогідними, порівняно з доказами наданими Позивачем.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати у справі слід покласти на Позивача.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Синельниківської селекційно-дослідної станції Державної установи інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України (52523, Дніпропетровська обл., Синельниківський р-н, с. Раївка, вул. Бугаєнка, буд. 3, код 24421226) про зобов`язання повернути майно.

Витрати у справі покласти на Позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду у строк, передбачений ст.256 ГПК України, з урахуванням ч. 4 розділу Х "Прикінцеві положення" цього Кодексу.

Суддя С.Г. Юзіков