УХВАЛА

01 грудня 2022 року

м. Київ

cправа № 902/1223/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Малашенкової Т.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Шаргородської міської ради Вінницької області,

на рішення господарського суду Вінницької області від 17.05.2022 та

постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022

за позовом Шаргородської міської ради Вінницької області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця"

про визнання дій протиправними,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго",

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Шаргородська міська рада (далі - Рада, позивач) звернулась до господарського суду Вінницької області з позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" (далі - ТОВ "Енера Вінниця", відповідач) у якому просила суд зобов`язати відповідача постачати позивачу електричну енергію у відповідності до умов, визначених договором про постачання електричної енергії споживачу від 28.01.2021 №1 (далі - договір).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов договору, укладеного за результатами проведених публічних закупівель, відповідач запропонував укласти додаткові угоди до договору в частині збільшення тарифу на постачання електричної енергії з 01.08.2021. Незважаючи на обґрунтовану відповідь позивача щодо неможливості внесення змін до договору відповідач листом від 20.09.2021 №02-11/1574 повідомив Раду про дострокове припинення дії договору в односторонньому порядку.

1.3. Крім того, всупереч вимогам діючого законодавства відповідач в односторонньому порядку достроково припинив постачання електричної енергії позивачу за договором та перевів позивача на постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", а саме - на державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго".

1.4. Ухвалою господарського суду Вінницької області від 08.02.2022 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, відповідно до якої Рада просить визнати протиправними дії ТОВ "Енера Вінниця", пов`язані з одностороннім розірванням договору, укладеного між сторонами, а також дії відповідача щодо переведення Ради на постачання електричної енергії ДП "Укрінтеренерго".

1.5. У заяві про зміну предмету позову Рада вказувала про те, що відповідач в порушення умов договору та положень чинного законодавства надіслав позивачу чотири додаткові угоди про зміну умов договору в частині визначення ціни електричної енергії, жодна з яких не відповідає вимогам Закону України "Про публічні закупівлі". Також позивач зазначав про незаконність дій відповідача щодо одностороннього припинення постачання електричної енергії позивачу за договором та дій щодо переведення позивача на постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", а саме на третю особу. З огляду на те, що договір припинив свою дію та втратив свою актуальність для позивача позовні вимоги до ТОВ "Енера Вінниця" про зобов`язання постачати позивачу електричну енергію у відповідності до умов, визначених договором не матимуть ефективного захисту порушеного права. При цьому позивач вважає такі дії відповідача протиправними, внаслідок чого звернувся із відповідним позовом до суду.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду Вінницької області від 17.05.2022 (суддя Тварковський А.А.), яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 (колегія суддів: Василишин А.Р., Маціщук А.В., Бучинська Г.Б.) у задоволенні позову відмовлено.

3. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

3.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

3.1.1. Рада (далі - скаржник) звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 17.05.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 зі справи №902/1223/21; ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

3.2. Позиція інших учасників справи, викладена у відзивах на касаційну скаргу

3.2.1. У відзиві на касаційну скаргу відповідач доводи касаційної скарги не визнає і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх безпідставними і необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. Також зазначає про необхідність закрити касаційне провадження у справі №902/1223/21 за касаційною скаргою Ради на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

4.1. Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 18.11.2022 у зв`язку з перебуванням судді Булгакової І.В. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №902/1223/21, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Бенедисюк І.М. (головуючий), Малашенкова Т.М., Селіваненко В.П.

4.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1. Вирішуючи спір та з`ясовуючи дійсний обсяг зобов`язань, виконаних сторонами даної справи, суди встановили, що 28.01.2021 між позивачем та відповідачем укладено про постачання електричної енергії споживачу, за умовами якого відповідач продає електричну енергію "код ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник" - 0931000-5 - електрична енергія (Електрична енергія)" позивачу для забезпечення потреб електроустановок позивача, а позивач оплачує відповідачу вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до пункту 3.1 договору, постачання електричної енергії позивачу здійснюється у строк з 28.01.2021 до 31.12.2021 включно.

5.2. За умовами пункту 5.1 договору позивач розраховується з відповідачем за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною позивачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору. Загальна вартість цього договору на момент його укладення становить 140257 грн 40 коп. з ПДВ. З урахуванням статті 48 Бюджетного кодексу України зобов`язання позивача за цим договором в частині оплати поставленої електричної енергії виникають у 2021 році, та в межах асигнувань, встановлених кошторисом.

5.3. Відповідно пункту 5.2 договору сторони визначили, що спосіб визначення ціни електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції відповідача. Умовами персональної комерційної пропозиції, яка є додатком №2 договору, зокрема розділом "Ціна", визначено, що ціна за спожиту електричну енергію за 1 кВт/год. без урахування тарифів на її розподіл становить 2,032716 грн, в тому числі ПДВ 20% - 0,338786 грн.

5.4. Згідно з пунктом 13.2 договору, відповідач має повідомити про зміну будь-яких умов договору позивача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право позивача розірвати договір. Відповідач зобов`язався повідомити позивача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації відповідачу, якщо позивач не приймає нові умови.

5.5. Пунктом 13.4 договору сторони погодили, що відповідач має право розірвати цей договір достроково, повідомивши позивача про це за 20 днів до очікуваної дати розірвання, зокрема у випадку, якщо позивач іншим чином суттєво порушив умови цього договору і не вжив заходів щодо усунення такого порушення в строк, що становить 5 робочих днів.

5.6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем скеровано позивачу супровідний лист від 16.08.2021 за вих. №75-75.1-48 з додатками (Лист-обгрунтування від 16.08.2021 №75-75.1-43; Експертний висновок від 11.08.2021 №0-758 та відповідні додаткові угоди) з обґрунтуванням збільшення ціни спожитої електричної енергії у зв`язку з її збільшенням на ринку.

5.7. Суди встановили, що експертним висновком Черкаської торгово-промислової палати від 11.08.2021 №О-758 підтверджуються обставини, що за першу декаду серпня 2021 року порівняно з липнем 2021 року відбулося коливання ціни електричної енергії в бік збільшення на 47,30%.

5.8. У зв`язку з вказаними обставинами відповідачем і запропоновано позивачу (споживачу за договором) укласти додаткові угоди в частині збільшення тарифу на постачання електричної енергії з 01.08.2021.

5.9. Судами встановлено, що за змістом направлених позивачу примірників додаткових угод до договору відповідачем визначено поетапне збільшення ціни за спожиту електричну енергію за 1кВт/год. без урахування тарифів на її розподіл (2,110892 грн без ПДВ; 2,321559 грн без ПДВ; 2,553251 грн без ПДВ; 2,720000 грн без ПДВ) оформлене окремими додатковими угодами.

5.10. Як встановили суди попередніх інстанцій, позивач листом від 07.09.2021 вих. №02-11/1574, що надіслані додаткові угоди суперечать пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в частині підняття ціни в угодах, що перевищує 10 відсотків від суми договору та в частині надання трьох додаткових угод на один висновок Черкаської торгово-промислової палати 11.09.2021 №О-758, а тому додаткові угоди не можуть бути підписані.

5.11. Супровідним листом від 22.08.2021 за вих. №75-75.1-133 позивачу надіслано повідомлення про припинення договірних відносин з 18.09.2021 та додаткову угоду про розірвання договору. Вказане повідомлення було повторно відправлено 20.09.2021 за вих. №1.05-15927, у якому відповідач повідомив позивача про дострокове припинення дії договору 110.10.2021 о 00 год 00 хв.

5.12. У свою чергу, позивачем у відповіді на такі повідомлення листом від 05.10.2021 вих. №02-11/1736 повідомив відповідача про свою незгоду з одностороннім достроковим припиненням договору, вказуючи на протиправність таких дій відповідача.

5.13. Судами також встановлено, що з 11.10.2021 у зв`язку з відсутністю у позивача постачальника електричної енергії, позивача переведено на споживання електричної енергії у ДП "Укрінтеренерго" як постачальника "останньої надії".

5.14. Не погоджуючись із такими діями відповідача щодо розірвання договору в односторонньому порядку та переведення позивача на постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", Рада і звернулась до суду, за захистом порушеного, на її думку, права, з позовом про визнання таких дій ТОВ "Енера Вінниця" протиправними.

5.15. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що дії відповідача, щодо надіслання позивачу пропозицій внесення зміни до договору, щодо розірвання договору в односторонньому порядку так і дії щодо переведення позивача на постачання електричної енергії постачальником останньої надії (третя особа), відповідачем було вчинено відповідно до положень умов пунктів 13.2, 13.4 договору та відповідно до приписів пункту 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 (далі - ПРРЕЕ), що вказує на правомірність його дій в цій частині. При цьому, судами враховано, що саме факт відмови позивача щодо прийняття змін до договору в частині збільшення ціни за одинцю товару (позивач відмовився підписувати додаткові угоди з відповідними змінами, не прийнявши змін за жодною із наданих угод з урахуванням належного обґрунтування відповідачем зміни ціни саме значним коливанням ціни електричної енергії в сторону збільшення у серпні 2021 року внаслідок змін в нормативно-правових актах щодо формування цієї ціни) і є суттєвим порушенням умов договору, визначеним у пункті 13.4 договору.

5.16. При цьому, за висновком суду, визначальною є умова положень Додатку 2 до договору, що істотні умови можуть змінюватися у випадку зміни ціни за одиницю товару (електричної енергії) не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена ціна не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі. Відповідно до положень умов Додатку №2 до договору (підвищення ціни за одиницю товару здійснюється з урахуванням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі") у випадках змін умов договору про закупівлю електричної енергії обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовуються. За висновком суду, загальне збільшення ціни за одиницю товару підтверджується експертним висновком Черкаської торгово-промислової палати від 11.08.2021 №О-758 від та є належним і допустимим доказом такого збільшення у розумінні положень договору.

5.17. Суди зазначили про те, що навіть у разі встановлення протиправності таких дій відповідача, обраний позивачем спосіб захисту у даному спорі не є ефективним, позаяк не здатен забезпечити поновлення порушеного (оспорюваного) права позивача в межах одного судового провадження. Вказані обставини, за висновком суду, є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

6.1. Касаційна скарга Ради подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

6.3. Виходячи з положень зазначеної норми, касаційний перегляд може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

6.4. Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

6.5. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 зі справи №233/2021/19.

6.6. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

6.7. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

6.8. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

6.9. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

6.10. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

6.11. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

6.12. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, що переглядається.

6.13. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

6.14. Водночас Верховний Суд у силу приписів статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові судів попередніх інстанцій чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

6.15. Зокрема позивач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі №6- 20цс11 (в частині застосування статті 16 Цивільного кодексу України) та висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 188 Господарського кодексу України, викладеного у постанові від 05.07.2019 зі справи №916/1684/18.

6.16. Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведеній скаржником постанові, колегія суддів зазначає таке.

6.17. Так, зі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи вбачається, що спір, на думку позивача, виник внаслідок неправомірних дій відповідача щодо дій з односторонньої відмови від договору.

6.18. У постанові від 05.07.23019 зі справи №916/1684/18 на яку посилається скаржник Верховний Суд зазначив про те, що "за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором".

6.19. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що суди у прийнятті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходили із того, що дії відповідача, як в частині надіслання позивачу пропозицій щодо внесення змін до договору так і в частині розірвання договору в односторонньому порядку, вчинено відповідачем у порядку, передбаченому сторонами у пунктах 13.2 та 13.4 договору та відповідно до пунктів 3.2.4, 3.2.5 ПРРЕЕ.

6.20. Крім того, зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що хоч оскаржувана постанова і не містить посилання на висновки Верховного Суду у справі №916/1684/18, однак застосування апеляційним господарським судом положень статті 188 ГК України повністю відповідає вказаним висновкам Верховного Суду у цій справі.

6.21. Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, судами встановлено обставини щодо правомірності дій відповідача, як і в частині пропозиції щодо внесення змін до договору (такі дії відповідають як умовам договору так і приписам ПРРЕЕ).

6.22. Отже, аналіз висновків, зроблених у оскаржуваних судових рішеннях у справі, що розглядається, у контексті доводів касаційної скарги, зокрема, пункту 1 частини другої статті ГПК України не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведеній скаржником постанові від 05.07.23019 зі справи №916/1684/18, оскільки справи суттєво відрізняються за змістовним критерієм.

6.23. Щодо посилань скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду України щодо застосування статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених у постанові від 21.05.2012 у справі №6- 20цс11, Суд зазначає таке.

6.24. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначив про прийняття судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей, 8 9 Конституції України, статті 16 ЦК України.

6.25. Так, вказана правова позиція полягає у тому, що "Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням".

6.26. Суд зазначає про те, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

6.27. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.

6.28. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

6.29. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

6.30. Звідси застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Тобто у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

6.31. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що обґрунтовуючи відповідний висновок, суди виходили з того, що ефективність способу захисту має означати, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

6.32. Суди попередніх інстанцій зазначили, що позивач зазначаючи про доцільність подання ним позову вказує про постачання йому електричної енергії ДП "Укрінтеренерго" як постачальником "останньої надії" по завищеному тарифу на невигідних для нього умовах, та існування в позивача заборгованості по послугах наданих цим постачальником.

6.33. Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на тому, що фактично подання позову у даній справі позивач сам обґрунтовує саме бажанням вирішити питання щодо відшкодування різниці в тарифі електричної енергії, зазначеної у припиненому договорі та нових договірних відносинах з ДП "Укрінтеренерго", зважаючи на існування заборгованості позивача перед вказаним постачальником за отриману електричну енергію. Поряд з тим, відносини позивача та ДП "Укрінтеренерго" (щодо незгоди з тарифом, відповідно до якого постачається електрична енергія) не є предметом розгляду у даному спорі. Водночас бажання позивача встановити певні обставини в даній справі, з метою використання їх в подальших судових процесах не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

6.34. Зокрема, суди попередніх інстанцій, проаналізувавши доводи позивача та встановивши фактичні обставини справи дійшли висновку, що позивач не прийнявши запропоновані відповідачем зміни до договору, не скористався своїм правом та ініціював процедури зміни постачальника за договором, вказані обставини і призвели до подальшого постачання електричної енергії позивачу постачальником "останньої надії". Зокрема, суди виходили з того, що відповідач жодним чином не обмежив права позивача ініціювати зміну постачальника електроенергії, оскільки повідомив про припинення договірних відносин із позивачем ще листом від 22.08.2021, а фактичне припинення дії договору відбулося 10.10.2021, і лише з 11.10.2021 позивача переведено на споживання електричної енергії у ДП "Укрінтеренерго" як постачальника "останньої надії". Згідно з приписами підпункту 6.1.3 пункту 6.1 ПРРЕЕ, зміна електропостачальника за ініціативою споживача має бути завершена протягом періоду, що починається з дня повідомлення споживачем нового електропостачальника про наміри змінити попереднього електропостачальника, але у строк, що не перевищує 21 календарний день з дня вказаного повідомлення. З огляду на наведене, суди дійшли висновку, що у позивача було достатньо часу на оформлення процедури зміни електропостачальника, чого останньою не було ініційовано, що і стало наслідком переходу з 11.10.2021 на постачальника "останньої надії".

6.35. Отже, висновки судів в цій частині фактично свідчать про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, і по суті вказані обставини є самостійною підставою для відмови в позові. Задоволення позовних вимог визначених позивачем не вплине на можливість поновити майнові інтереси позивача. Фактично такі вимоги спрямовані на встановлення певних фактів, а тому такі вимоги не відповідають ефективному способу захисту.

6.36. Суд зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій в повній мірі узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 22.09.2020 зі справи №910/3009/18 та від 02.02.2021 зі справи №925/642/19.

6.37. Одночасно, предметом позову у №6- 20цс11, в рамках якої Верховним судом сформовано наведену вище правову позицію, було визнання договору поруки припиненим. Вказане свідчить, що спір у справі яка розглядається та у справі на яку посилається скаржник, вочевидь відрізняється за предметом спору, за суб`єктним складом, за правовим регулюванням та за змістовним критерієм.

6.38. Отже, з огляду на предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені фактичні обставини даної справи та справ на які посилається скаржник у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що ці справи є подібними, враховуючи вищевказані критерії подібності справ.

6.39. Верховний Суд також наголошує, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.40. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених статтею 287 ГПК України, покладається на скаржника.

6.41. Здійснивши детальний аналіз наведеної практики та оскаржувану постанову у справі, Верховний Суд у контексті аргументів касаційної скарги дійшов висновку, що скаржник не навів аргументів, які згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК можуть бути підставою для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у справі в установленому процесуальним законом порядку. Оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками судів стосовно встановлення ним обставин справи і містять посилання на обставини, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій та були ними спростовані.

6.42. Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та у постанові Верховного Суду України та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №902/1223/21.

6.43. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

6.44. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").

6.45. Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

6.46. Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

6.47. З урахуванням наведеного вище, Суд зазначає про те, що ухвалені у справі судові рішення відповідають наведеним вимогам в повній мірі, оскільки судами попередніх інстанцій з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи та досліджено пов`язані з ними докази, надавши цим доказам належне мотивування, з урахуванням доводів позивача, що стосуються підстав позову, правильно вирішили спір у цій справі.

6.48. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.49. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №902/1223/21 (у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України) на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

6.50. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, Рада у касаційній скарзі не наводить.

6.51. Суд враховує доводи відзиву ТОВ "Енера Вінниця" на касаційну скаргу у тій мірі, в якій вони узгоджуються з наведеним у даній ухвалі. Враховуючи викладені вище міркування, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про наявність підстав для закриття касаційного провадження відповідно до приписів пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

7.2. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Ради на рішення господарського суду Вінницької області від 17.05.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 у справі №902/1223/21.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Шаргородської міської ради Вінницької області на рішення господарського суду Вінницької області від 17.05.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 у справі №902/1223/21.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова

Суддя В. Селіваненко