РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2022Справа № 910/20345/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (вул. Кудрявський Узвіз 5-Б, м. Київ, 04053)

до Фізичної особи - підприємця Петрушенко Крістіни Сергіївни ( АДРЕСА_1 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

на стороні позивача - Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Канцедал Олександра Олександровича (07300, Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, "Карат" промисловий майданчик, 5-А, офіс 507 (Бізнес Центр "Карат");

на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

про стягнення 8 400,00 грн. шкоди

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Петрушенко Крістіни Сергіївни про стягнення 8 400,00 грн. майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт невиконання Фізичною особою - підприємцем Петрушенко Крістіною Сергіївною постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. від 19.05.2021 року у виконавчому провадженні № 65387181 (в межах зведеного виконавчого провадження № 65395084) про відрахування у розмірі 40% з доходів боржника ОСОБА_1 на користь стягувача (позивача) у рахунок погашення боргу у загальній сумі 213 420,87 грн. за виконавчим листом Кагарлицького районного суду Київської області у справі № 368/338/20 від 14.04.2021 року.

Окрім цього, до матеріалів позовної заяви позивачем було додано клопотання про витребування доказів згідно статті 81 господарського процесуального кодексу України, в якому позивач просив суд витребувати від Головного управління Пенсійного Фонду України у місті Києві та Фізичної особи - підприємця Петрушенко К.С. відомості (інформацію) про нараховані (виплачені) ОСОБА_1 доходи (заробіток) за період часу з 20.05.2021 року по 29.11.2021 року з розшифровкою про здійснення з нарахованих доходів утримання/відрахування та документи, що підтверджують таку інформацію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/20345/21, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Також вказаною ухвалою залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: на стороні позивача - Приватного виконавця Виконавчого округу Київської області Канцедал Олександра Олександровича; на стороні відповідача - ОСОБА_1 .

Так, 12.01.2022 року через канцелярію суду на виконання вимог ухвали суду від 20.12.2021 року від позивача надійшла заява № 589 від 06.01.2022 року щодо відсутності доказів на підтвердження вжиття заходів, які особа вжила для отримання витребуваних доказів самостійно, з посиланням на обмежений доступ до витребуваної інформації, та, відповідно, неможливість отримати вказані докази, та засобами електронного зв`язку 17.01.2022 року від позивача надійшов текст вказаної заяви № 589 від 06.01.2022 року. Заяви судом долучені до матеріалів справи.

Від третьої особи 1 - Приватного виконавця Виконавчого округу Київської області Канцедал Олександра Олександровича через канцелярію суду 20.01.2022 року надійшли пояснення № 1030 від 18.01.2022 року, в яких останній зазначає про винесення в межах зведеного виконавчого провадження № 65395084 (по виконавчому провадженню № 65387181) 19.05.2021 року постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку було направлено рекомендованим поштовим відправленням на адресу відповідача. За інформацією приватного виконавця станом на 18.01.2022 року на рахунок з обліку депозитних сум приватного виконавця Канцедала О.О. стягнуті з боржника кошти не надходили. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2022 року в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" про витребування доказів згідно ст. 81 ГПК України відмовлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та правової позиції, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем та третьою особою 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, на час розгляду справи суду не надано.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що згідно частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З метою повідомлення відповідача та третьої особи 2 - ОСОБА_1 про розгляд справи судом та про право подати відзив на позовну заяву та письмові пояснення щодо суті спору, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду від 20.12.2021 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також зазначену в матеріалах справи адресу проживання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: вул. Велика, 36, село Стави, Кагарлицький район, Київська область, 09245, та згідно наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень № 665 та № 681 була отримана відповідачем 16.01.2022 року та третьою особою 30.12.2021 року.

Приймаючи до уваги дату отримання ухвали суду від 20.12.2021 року відповідачем (16.01.2022) та третьою особою (30.12.2021), з урахуванням строків, встановлених частинами 1, 3 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 20.12.2021 року, відповідач мав подати відзив на позовну заяву, а третя особа - пояснення щодо позову.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, та третя особа 2 - правом, передбаченим частиною 1 статті 179 Господарського процесуального кодексу України, відповідно.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача та третьої особи 2 на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву і пояснень по суті спору та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статей 165, 168 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки ФОП Петрушенко К.С. та гр. ОСОБА_1 не скористались наданими їм процесуальними правами, зокрема, відповідачем та третьою особою 2 не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала Олександра Олександровича перебуває зведене виконавче провадження №65395084, до складу якого входять виконавчі провадження №65387159 та №65387181 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Кагарлицьким районним судом Київської області від 14.04.2021 №368/338/20 зі стягнення з гр. ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» коштів у сумі 173 415,34 грн. заборгованості за кредитним договором; коштів у сумі 20 000,00 грн. витрат на правничу допомогу; а також виконавче провадження №66404425 з примусового виконання виконавчого напису від 09.03.2021 №3033, вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. зі стягнення з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» коштів у сумі 513 197,96 грн.

Так, відповідно до матеріалів виконавчого провадження № 65387181, а саме постанови від 19.05.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, судом встановлено що 12.05.2021 року приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень №65387181 та №65387159 відповідно.

Постановою приватного виконавця №65387181 від 12.05.2021 року на підставі ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з наявністю кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника виконавчі провадження №65387181 та №65387159 об`єднано у зведене виконавче провадження №65395084.

Загальна сума стягнення за зведеним виконавчим провадженням №65395084 становить 213 420,87 грн.

Відповідно до частини 1, 2 статті 68 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (частина 3 статті 68 Закону України "Про виконавче провадження").

Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О.О. 19.05.2021 року було винесено постанову №65387181 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до вказаної постанови від 19.05.2021 року, копія якої наявна в матеріалах справи, встановлено, що згідно відповіді Державної податкової служби України боржник ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , одержує дохід у ФОП Петрушенко Крістіни Сергіївни, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Поряд з цим, згідно з наданою приватним виконавцем разом з письмовими поясненнями відповіддю Пенсійного фонду України № від 12.05.2021 року на запит про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, останнім місцем роботи гр-на ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , є ФОП Петрушенко К.С., ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до статті 69 Закону України "Про виконавче провадження" підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Так, на підставі постанови №65387181 від 19.05.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцедалом О.О. було звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у ФОП Петрушенко Крістіни Сергіївни, та постановлено здійснювати відрахування у розмірі 40% до виплати загальної суми боргу 213 420,87 грн. із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства за наступними реквізитами: Одержувач - приватний виконавець Канцедал Олександр Олександрович, РНОКПП НОМЕР_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: 07300, Київська обл., Вишгородський р., м. Вишгород, "Карат" промисловий майданчик, 5-А, офіс 507 (Бізнес Центр "Карат"), р/р НОМЕР_4 в філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк", МФО 322669.

Крім того, на підставі зазначеної постанови зобов`язано фізичну особу - підприємця Петрушенко К.С. здійснювати відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховувати кошти у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення; зобов`язано фізичну особу-підприємця Петрушенко К.С. щомісячно надсилати виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Вказану постанову №65387181 від 19.05.2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника приватним виконавцем 20.05.2021 року було направлено сторонам виконавчого провадження (ТОВ «Вердикт Капітал» та гр. ОСОБА_1 ) та ФОП Петрушенко К.С. рекомендованим поштовим відправленням №199, що підтверджується копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 20.05.2021 року та копією реєстру згрупованих поштових відправлень від 20.05.2021 року, які наявні в матеріалах справи.

Однак, згідно викладеної у поясненнях приватного виконавця Канцедала Олександра Олександровича №1030 від 18.01.2022 року інформації, станом на 18.01.2022 року на рахунок з обліку депозитних сум приватного виконавця Канцедала О.О. кошти, стягнуті з боржника, не надходили.

У зв`язку з тим, що відповідач на виконання постанови № 65387181 від 19.05.2021 року здійснювати відрахування із доходів боржника ОСОБА_1 не розпочав, жодного платежу на користь ТОВ «Вердикт Капітал» не здійснив та інформації про розмір виплачуваних боржнику доходів не надав, позивач, виходячи із припущень, що розмір заробітної плати боржника не може бути нижчим розміру мінімальної заробітної плати та становить 6 000,00 грн., здійснив розрахунок заборгованості ФОП Петрушенко К.С. за відрахуваннями за період з 20.05.2021 року по 29.11.2021 року, відповідно до якого сума боргу відповідача за усіма відрахуваннями становить 8 400,00 грн.

При цьому позивач при визначені щомісячного розміру відрахування із заробітної плати боржника виходив з положень статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої розмір стягнення за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості має складати 20% заробітку.

З урахуванням наведеного, на переконання позивача, відповідач зобов`язаний здійснювати на користь ТОВ «Вердикт Капітал» щомісячні відрахування у сумі 1 200,00 грн. (6 000,00 грн.* 20% заробітку), які за період 7 місяців становлять загальну суму 8 400,00 грн.

Таким чином, посилаючись на протиправне невиконання відповідачем постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала Олександра Олександровича від 19.05.2021 року у виконавчому провадженні №65387181 про відрахування з доходів боржника Лісового Юрія Володимировича на користь позивача (стягувача) в рахунок погашення боргу у загальному розмірі 213 420,87 грн. за виконавчим листом, виданим Кагарлицьким районним судом Київської області від 14.04.2021 №368/338/20, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ФОП Петрушенко К.С. збитків у розмірі 8 400,00 грн. за період з 20.05.2021 року по 29.11.2021 року на підставі статей 1166, 1172 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Згідно з частиною 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/23120/16, згідно з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, у тому числі, відшкодуванням збитків.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 Цивільного кодексу України). Зобов`язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов`язань, у яких їхні суб`єкти - кредитор (потерпілий) та боржник (завдавач шкоди), не перебувають у договірних відносинах.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання не договірної шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відповідальності, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкодою, у розумінні статті 1166 Цивільного кодексу України, є матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права. Шкода є певною мірою відповідальності, грошовим виміром якої є розмір заподіяних збитків, що, за загальним правилом, відшкодовується у повному обсязі.

Отже, складовими елементами акту завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

На переконання позивача, у спірних правовідносинах зобов`язаною особою є саме відповідач - Фізична особа-підприємець Петрушенко Крістіна Сергіївна, яка перебуває з боржником - ОСОБА_1 у трудових відносинах та виплачує останньому заробітну плату, та на яку покладається обов`язок відшкодування позивачу шкоди, завданої внаслідок дій її працівника, а отже згідно статей 1166, 1172 Цивільного кодексу України відповідачем підлягають відшкодуванню збитки в сумі 8 400,00 грн. як такі, що відповідач зобов`язаний був перераховувати щомісячно на користь позивача.

За приписами частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Крім загальних підстав, необхідних для виникнення деліктної відповідальності за даною нормою необхідні спеціальні обов`язкові підстави, а саме виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків, виконання підрядником завдання замовника або здійснення підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Тобто, спеціальним деліктом є завдання шкоди працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, який має особливості механізму завдання шкоди та умов виникнення деліктного зобов`язання, що виокремлюють його від загальних умов настання відповідальності.

Покладення обов`язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю. Отже, юридична або фізична особа реалізує свою цивільну правосуб`єктність, зокрема, деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридично сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття:

а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"),

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 911/2589/17 та від 27.04.2018 у справі № 910/9029/17 та в постановах Вищого господарського суду України від 04.04.2017 у справі № 904/8646/16 та від 16.02.2016 у справі №910/13767/15.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Вказані положення наведені в правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-933цс16 від 21.09.2016 р.

Як зазначено судом вище, згідно постанови приватного виконавця Канцедала О.О. від 19.05.2021 року та відповіді Пенсійного фонду України № від 12.05.2021 року, що боржник за виконавчим провадженням №65387181 (в межах зведеного виконавчого провадження №65395084) - гр. ОСОБА_1 дійсно перебуває у трудових відносинах з Фізичною особою-підприємцем Петрушенко Крістіною Сергіївною, яка є особою, що виплачує боржнику заробітну плату.

Разом з цим судом встановлено, що заборгованість боржника ОСОБА_1 у загальній сумі 213 420,87 грн. за виконавчим листом Кагарлицького районного суду Київської області у справі №368/338/20 від 14.04.2021 року, яка стягується на користь позивача (стягувача) за виконавчим провадженням №65387181 (у межах зведеного виконавчого провадження № 65395084), виникла за Кредитним договором №0 від 30.10.2017 року, укладеним між гр. ОСОБА_1 та ПАТ АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі Договору №05/12 про відступлення права вимоги від 20.04.2012 року.

Тобто, вказана заборгованість боржника у загальній сумі 213 420,87 грн. є його власним боргом перед позивачем з приводу невиконання цивільно-правового зобов`язання, та не є шкодою, завданою діями гр. ОСОБА_1 у зв`язку з виконанням ним своїх трудових (службових) обов`язків у ФОП Петрушенко К.С.

При цьому судом враховано, що згідно з частинами першою та другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 статті 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, позивачем не надано суду належних, достатніх і допустимих доказів того, що заборгованість гр. ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» у загальній сумі 213 420,87 грн., стягнення частини якої у розмірі 8 400,00 грн. з ФОП Петрушенко К.С. є предметом даного позову, є шкодою, завданою боржником внаслідок та під час виконання ним як працівником своїх трудових обов`язків у ФОП Петрушенко К.С., а тому суд приходить до висновку про відсутність передбачених статтею 1172 Цивільного кодексу України підстав для покладення на відповідача відповідальності за борги працівника, які виникли внаслідок невиконання ним своїх цивільно-правових зобов`язань за кредитним договором.

При цьому суд зазначає про те, що стягнення заборгованості боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» у загальній сумі 213 420,87 грн. за виконавчим листом Кагарлицького районного суду Київської області у справі № 368/338/20 від 14.04.2021 року може здійснюватися виключно в межах відкритого виконавчого провадження № 65387181 у порядок та спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

За таких обставин та враховуючи те, що предметом позову фактично є стягнення щомісячних відрахувань від заробітку боржника у сумі 8 400,00 грн. за період з 20.05.2021 по 29.11.2021 року, суд вважає безпідставним та не доведеним право позивача (стягувача) на звернення до відповідача як до особи, яка виплачує боржнику відповідну заробітну плату, з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у наведеній сумі поза межами виконавчого провадження.

Разом з цим, суд зауважує, що відповідальність за невиконання підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами та фізичними особами-підприємцями законних вимог приватного виконавця передбачена Законом України «Про виконавче провадження», який регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій виконавців та є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державних та приватних виконавців.

Так, існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішення дає особі на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

У рішення від 15.10.2009 року Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його корись, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено ст.1 Першого протоколу.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконання або надмірно його затримувати, а держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Так, відповідно до статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з пунктом 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином питання про притягнення винних осіб за невиконання законних вимог приватного виконавця до адміністративної, кримінальної або іншої відповідальності у виконавчому провадженні вирішують органи прокуратури, органи внутрішніх справ або суд на підставі подання державного виконавця.

При цьому, нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено право стягувача за виконавчим документом в межах відкритого виконавчого провадження самостійно звертатися з вимогою про притягнення винних осіб, зокрема, за невиконання постанови приватного виконавця, до відповідальності шляхом подання позову про відшкодування шкоди (збитків).

Отже, невиконання Фізичною особою - підприємцем Петрушенко Крістіною Сергіївною постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. від 19.05.2021 року у виконавчому провадженні № 65387181 про здійснення відрахування у розмірі 40% з доходів боржника ОСОБА_1 на користь стягувача (позивача) у рахунок погашення боргу у загальній сумі 213 420,87 грн. за виконавчим листом Кагарлицького районного суду Київської області у справі № 368/338/20 від 14.04.2021 року може бути підставою для притягнення ФОП Петрушенко К.С. до адміністративної або кримінальної відповідальності відповідно до закону та на підставі подання державного виконавця.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що позивач дійшов помилкового висновку про те, що у спірних правовідносинах на ФОП Петрушенко К.С. як на особу, що виплачує боржнику заробітну плату, покладається обов`язок відшкодування ТОВ «Вердикт Капітал» шкоди в розмірі 8 400,00 грн. внаслідок невиконання відповідачем постанови приватного виконавця від 19.05.2021 року, та невірно застосував норми матеріального права, зокрема, статтю 1172 Цивільного кодексу України.

Окремо суд зауважує, що згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Також відповідно до ч. 3 вказаної статті рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Поряд із цим суд наголошує, що особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

В свою чергу вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

При цьому, враховуючи наведені позивачем підстави та правове обґрунтування даного позову, в розумінні статті 1166 Цивільного кодексу України встановлення розміру матеріальної шкоди, завданої потерпілому, входить до складу предмету доказування у даному спорі.

Разом з цим, оскільки здійснений позивачем розрахунок суми завданої матеріальної шкоди за період 3 20.05.2021 по 29.11.2021 року у сумі 8 400,00 грн. ґрунтується на припущеннях ТОВ «Вердикт Капітал» щодо розміру заробітної плати боржника, який жодними доказами не підтверджується, за висновками суду позивачем не доведено також завдання Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» у зв`язку з невиконанням відповідачем постанови приватного виконавця від 19.05.2021 року шкоди у заявленому до стягнення розмірі 8 400,00 грн.

Водночас, порядок та умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника врегульовано статтями 68, 69 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5.

Відповідно до статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення.

Згідно пунктом 4 Розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою, в тому числі за заявою стягувача шляхом перевірки правильності та своєчасності відрахувань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами та фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, про що складається відповідний акт.

Пунктом 7 Розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що якщо боржник працює у фізичної особи або фізичної особи - підприємця, у якого немає бухгалтера та рахунку в банку, утримані кошти із заробітку боржника перераховуються на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця безпосередньо цими особами.

Тобто, наведеними положеннями закону чітко встановлений обов`язок особи, яка виплачує боржнику відповідну заробітну плату, перераховувати утримані кошти із заробітку боржника безпосередньо на рахунок приватного виконавця, при цьому можливість здійснення такою особою відрахування із заробітної плати боржника безпосередньо на рахунок стягувача за виконавчим провадженням Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень не передбачена.

Таким чином, оскільки заявлена до стягнення сума щомісячних відрахувань із заробітку боржника за період 20.05.2021 - 29.11.2021 року у розмірі 8 400,00 грн. та яка є частиною загальної заборгованості боржника ОСОБА_1 в межах зведеного виконавчого провадження №65395084 підлягає до перерахування відповідачем виключно на відповідний рахунок з обліку депозитних сум приватного виконавця Канцедала О.О., суд дійшов висновку, що у відповідача - ФОП Петрушенко Крістіна Сергіївни як у роботодавця боржника за виконавчим провадженням №65387181, згідно положень статей 68, 69 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень не виник обов`язок відшкодувати позивачу вказану суму щомісячних відрахувань в порядку та на підставі статей 1166, 1172 Цивільного кодексу України поза межами виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено склад правопорушення як обов`язкової умови для стягнення збитків та, відповідно, наявності передбачених статтею 1172 Цивільного кодексу України підстав для покладення на відповідача відповідальності за можливі збитки, завдані в результаті невиконання боржником Лісовим Ю.В. своїх цивільно-правових зобов`язань за кредитним договором №0 від 30.10.2007 року, а також у зв`язку з відсутністю у ФОП Петрушенко Крістіни Сергіївни як у роботодавця боржника ОСОБА_1 обов`язку здійснювати безпосереднє відшкодування суми, що стягується за виконавчим провадженням, шляхом перерахування на користь позивача щомісячних відрахувань із доходів (заробітку) боржника, за відсутності наявності необхідних суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до Фізичної особи-підприємця Петрушенко Крістіни Сергіївни про стягнення 8 400,00 грн. збитків є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 року у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищенаведене, оскільки позивач не довів в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову повністю з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 05 грудня 2022 року

Суддя А.М. Селівон