ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2022 року м.Дніпро Справа № 904/8550/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Кузнецов В.О.,

секретар судового засідання Зелецький Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022р. у справі №904/8550/21

за позовом ОСОБА_1 , с. Кочережки, Дніпропетровська область

до відповідача-1 ОСОБА_2 , смт. Обухівка, Дніпропетровська область

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє.", м. Дніпро

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 , м. Дніпро

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., м. Дніпро

про визнання недійсним рішення та акту приймання передачі нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

До Господарського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє." про:

- визнання недійсним та скасування письмового рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє." від 20.05.2020р.;

- визнання недійсним та скасування акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер - 529, 530, виданий 22.05.2020р., приватним нотаріусом Ричка Юлією Олександрівною земельної ділянки площею 0,1344 га, кадастровий номер :02:009:0281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. "А", загальною площею 306,7 кв. м., житловою площею 110,2 кв. м., літ. "а" - тераса, літ. "з/я" - зливна яма, №1-4 - огорожа;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлії Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52424735 від 28.05.2020р. про державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє." на земельну ділянку площею 0,1344 га, кадастровий номер :02:009:0281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 214, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. "А", загальною площею 306,7 кв. м. житловою площею 110,2 кв. м., літ. "а" - тераса, літ. "з/я" - зливна яма, №1-4 - огорожа, реєстраційний номер нерухомого майна 14;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності/довірчої власності: 36684084 щодо державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє." на земельну ділянку площею 0,1344 га, кадастровий номер :02:009:0281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 14 та запис про право власності/довірчої власності: 36684061 щодо державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє." на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. "А", загальною площею 306,7 кв. м., житловою площею 110,2 кв. м., літ. "а" - тераса, літ. "з/я" - зливна яма, №1-4 - огорожа, реєстраційний номер нерухомого майна 14;

- припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє." на земельну ділянку площею 0,1344 га, кадастровий номер :02:009:0281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 14 та на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. "А", загальною площею 306,7 кв. м. житловою площею 110,2 кв. м., літ. "а" - тераса, літ. "з/я" - зливна яма, №1-4 - огорожа, реєстраційний номер нерухомого майна 14.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022р. (повний текст складено 16.05.2022р., суддя - Ліпинський О.В., м. Дніпро) у справі №904/8550/21 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Вказане рішення мотивовано тим, що:

- при вирішенні даного спору крім доведення обставин віднесення майна, щодо якого вчинено спірний правочин до спільної сумісної власності, позивач має довести, що контрагент за спірним правочином, в даному випадку - ТОВ "Наше Майбутнє.", діяв недобросовісно, зокрема, знав чи не міг не знати про те, що майно є спільною сумісною власністю і відповідач-1 не отримав згоди на розпорядження таким майном другого співвласника - позивача;

- доводи позивача, що у спірних правовідносинах відповідач-1 одночасно виступав на стороні ТОВ "Наше Майбутнє.", та зроблений з цього висновок, що набувач майна під час вчинення спірного правочину знав, що майно є спільною сумісною власністю та відповідно діяв недобросовісно, не відповідають фактичним обставинам справи;

- позивач не надав суду жодних належних доказів, з яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування у даній справі, зокрема, доказів в підтвердження того, що на час прийняття оскаржуваного рішення від 20.05.2020р. або на дату вчинення спірного правочину (акту приймання-передачі майна від 22.05.2020р.), відповідач-2 знав чи не міг не знати про те, що передане до статутного капіталу майно належить відповідачу-1 та позивачу на праві спільної сумісної власності і що відповідач-1 не отримав згоди на це другого співвласника - позивача;

- суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування акту приймання-передачі нерухомого майна. Серія та номер: 529,530 від 22.05.2020р.;

- щодо вимог в частині визнання недійсним та скасування рішення єдиного учасника ТОВ "Наше Майбутнє." від 20.05.2020р., яке за доводами позивача є правочином, зміст якого суперечить вимогам закону, а саме ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд зазначив, що рішення загальних зборів учасників юридичної особи не є правочинами в розумінні ст. 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення ст. ст. 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за ст. 216 ЦК України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер лише для суб`єктів цих відносин;

- оскільки в позовній заяві не зазначено жодних, належних правових підстав для висновку щодо невідповідності оскаржуваного рішення нормам законодавства, що регулює діяльність відповідного виду юридичних осіб, доводів щодо порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів, або позбавлення учасника юридичної особи можливості взяти участь у зборах тощо, суд не вбачає підстав для задоволення відповідної частини вимог;

- в зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину щодо розпорядження майном (акт приймання-передачі майна від 22.05.2020р.), яка по суті є основною вимогою, похідні вимоги про скасування речових прав та припинення права власності відповідача-2 на спірне майно, задоволенню не підлягають.

2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022р. скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- рішення суду першої інстанції ухвалене із неповним з`ясуванням фактичних обставин справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи;

- поза увагою суду першої інстанції залишились ті обставини, що відповідно до ст. 46-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном не перевірив наявність спільної сумісної або спільної часткової власності, необхідність згоди подружжя на відчуження майна або відмови від права переважної купівлі у співвласника, якщо відчужується частка (ч. ч. 1, 2 ст. 362 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 65 СК України, п. п. 4.2, 4.4, 5.1, 5.2, 5.5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України);

- посилання суду першої інстанції на ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, що при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, є хибним, оскільки сторони з 04.11.2019р. не є подружжям, а є співвласниками нерухомого майна;

- судом першої інстанції не досліджено та не з`ясовано обставини, на підставі яких документів відповідач-1 та відповідач-2 вирішили, що майно, як внесок до статутного капіталу має оціночну вартість у 500000,00 грн. Діючим законодавством України визначено випадки обов`язкової оцінки нерухомого майна. Одним з таких випадків є оцінка, коли необхідно продати нерухомість. Звіт та висновок про оцінку входять у комплект документів, що необхідний для реєстрації угоди відчуження нерухомого майна;

- відповідач-1, набувши статусу одного з учасників юридичної особи достовірно та заздалегідь знаючи про спільну суспільну власність на майно, оформив акт приймання-передачі майна, як внесок до статутного капіталу, земельну ділянку, самостійно визначивши вартість такого майна у розмірі 500000,00 грн.;

- судом першої інстанції було проігноровано доказ - аудіо фіксацію судового процесу у справі №175/2152/20. Так, під час судового засідання у Дніпровському апеляційному суді, яке мало місце 13.10.2021р. з апеляційного перегляду ухвали суду про закриття провадження у справі в зв`язку з предметною підсудністю справи господарському суду відповідачка ОСОБА_2 підтвердила та визнала той факт, що вона одноосібно, без дозволу позивача на внесення спільного майна подружжя до статутного фонду ТОВ "Наше Майбутнє.", розпорядилась спільним сумісним майном та була обізнана про те, що в такий спосіб має уникнути його поділу і бажала саме цього результату, тобто діяла недобросовісно в порушення принципів цивільного та господарського законодавства;

- дії відповідача-1 з передачі нерухомого майна у якості внеску до статутного капіталу та яке є предметом розгляду справи №175/1487/20-ц про поділ майна колишнього подружжя є спробою припинення права власності незалежно від волі позивача - співвласника майна.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022р. без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Посилається на те, що:

- скаржником не доведено і не підтверджено жодними належними доказами недобросовісність дій відповідача-2 під час укладення спірного правочину, а саме, що останній знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що передане до статутного капіталу майно належить відповідачу-1 на праві спільної сумісної власності і, що відповідач-1 не отримав згоди на це другого співвласника - позивача;

- суд першої інстанції врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 29.06.2021р. у справі №916/2813/18, правомірно зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, що при вирішенні цього спору крім доведення обставин віднесення майна щодо якого вчинено спірний правочин до спільної сумісної власності, позивач мав довести, що контрагент за спірним правочином - ТОВ "Наше Майбутнє.", діяв недобросовісно, знав чи не міг не знати про те, що майно є спільною сумісною власністю і що відповідач-1 не отримав згоди на розпорядження таким майном другого співвласника. Однак ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі нічого не зазначено з даних обставин;

- місцевим господарським судом здійснено повне з`ясування усіх фактичних обставин справи та висновки суду відповідають встановленим обставинам справи;

- аналіз положень ст. 18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", дає підстави для висновку, що з прийняттям учасником товариства рішення про збільшення статутного капіталу за рахунок додаткового вкладу третьої особи, відповідач-1 не набуває статус учасника автоматично. Виникнення в третьої особи корпоративних прав із частки в статутному капіталі, пов`язано із вчиненням дії щодо внесення додаткового вкладу, затвердженням товариством результатів такого внесення та проведенням державної реєстрації зміни складу учасників товариства;

- відсутні законні підстави визнання недійсним та скасування акту приймання-передачі нерухомого майна, який було зареєстровано за номерами 529 і 530;

- позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення єдиного учасника ТОВ "Наше Майбутнє." від 20.05.2020р. , яке вважає правочином, зміст якого суперечить вимогам закону, а саме ч. 1 ст. 203 ЦК України, однак судом першої інстанції правильно встановлено, що рішення загальних зборів учасників юридичної особи не є правочинами в розумінні ст. ст. 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину і відповідно правові наслідки правочину за ст. 216 ЦК України;

- позивачем в апеляційній скарзі не зазначено жодних належних правових підстав для висновку щодо невідповідності оскаржуваного рішення нормам законодавства, що регулює діяльність відповідного виду юридичних осіб, та доводів щодо порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів або позбавлення учасника юридичної особи можливості взяти участь у зборах тощо, у результаті чого було законно і обґрунтовано відмовлено в цій частині позовних вимог;

- враховуючи, що правовідносини, на які посилається позивач, мали місце 20.05.2020р., однак про них він дізнався лише 30.05.2020р., а позовну заяву до Господарського суду Дніпропетровської області подав 20.10.2021р., строк позовної давності сплинув відносно вимоги про визнання недійсним рішення єдиного учасника ТОВ "Наше Майбутнє." від 20.05.2020р.

Інші учасники наданими їм процесуальними правами не скористались та не направили відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.07.2022р. (головуючий суддя - Вечірко І.О. (доповідач), судді - Верхогляд Т.А., Білецька Л.М.) відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 31.08.2022р.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді Верхогляд Т.А. на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 30.08.2022р. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Вечірко І.О. (доповідач), судді - Білецька Л.М., Кузнецов В.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.08.2022р. вказаним складом суду апеляційну скаргу прийнято до свого провадження.

У судовому засіданні 31.08.2022р. скаржник та його представник надали пояснення в обґрунтування доводів апеляційної скарги, а представник відповідача-1 проти доводів апеляційної скарги заперечував.

31.08.2022р. в судовому засіданні оголошено перерву до 19.10.2022р.

В судовому засіданні 19.10.2022р. скаржник та представники скаржника і відповідача-1 надали додаткові пояснення по апеляційній скарзі.

19.10.2022р. в судовому засіданні оголошено перерву до 23.11.2022р.

В судовому засіданні 23.11.2022р. взяли участь позивач, відповідач-1 та їх представники.

23.11.2022р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

З 25.08.2012р. позивач та відповідач-1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано між ними заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2019р. у справі №175/70/19, що набрало законної сили 05.12.2019р.

За час перебування у шлюбі відповідачем-1 було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та підтверджується договором купівлі-продажу від 10.10.2013р. (а.с.25 т.1), а також земельну ділянку площею 0,1344 га, кадастровий номер :02:009:0281, за вищезазначеною адресою, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.10.2013р. (а.с.26 т.1).

19.05.2020р. в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зареєстровано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє." (відповідач-2), засновником (учасником) якого став ОСОБА_3 (третя особа-1).

20.05.2020р. єдиним учасником ТОВ "Наше Майбутнє." було прийнято письмове рішення про залучення в зв`язку з виробничою необхідністю 500000,00 грн. в якості додаткового внеску від третьої особи - ОСОБА_2 для збільшення статутного капіталу товариства.

Зазначеним рішенням вирішено задовольнити заяву, що надійшла від ОСОБА_2 20.05.2020р. та прийняти її в якості одного з учасників товариства із часткою в розмірі 99,8% за умов формування нею додаткового внеску за рахунок вищенаведеного нерухомого майна (земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами). Розмір статутного капіталу товариства в сумі 501000,00 грн. розподілено наступним чином: ОСОБА_3 - 0,29% статутного капіталу, що становить 1 000,00 грн.; ОСОБА_2 - 99,8 % статутного капіталу, що становить 500000,00 грн. (п. 7 рішення). Вирішено протягом 30-ти календарних днів із дня прийняття цього рішення скликати позачергові загальні збори для розгляду питання щодо фактичного формування статутного капіталу та затвердження розподілу часток між учасниками товариства (п. 8 рішення).

22.05.2020р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Наше Майбутнє.", в особі директора Савченко Ю.П. та ОСОБА_2 складено акт приймання-передачі майна, згідно з яким на виконання письмового рішення єдиного учасника від 20.05.2020р. відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв як внесок до статутного капіталу, земельну ділянку площею 0,1344 га, кадастровий номер :02:009:0281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Справжність підписів осіб, що зроблені на вказаному акті, посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. за реєстровим №529, 530.

28.05.2020р. державним реєстратором - приватним нотаріусом Ричка Ю.О. на підставі акту приймання-передачі майна від 20.05.2020р. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на зазначені земельну ділянку та житловий будинок за ТОВ "Наше Майбутнє.".

Позивач вважає дії відповідачів щодо передачі нерухомого майна ТОВ "Наше Майбутнє." неправомірними.

Позовні вимоги в частині скасування речових прав та припинення права власності відповідача-2 на спірне майно є похідними від вимог про визнання недійсним правочину, на підставі якого проведено відповідні реєстраційні дії.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача-1, дослідивши в судовому засіданні докази, місцевий господарський суд ухвалив 05.05.2022р. оскаржуване рішення.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази, що стосуються фактів, на які учасники провадження у справі посилаються в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права дійшла висновку про наступне.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасування письмового рішення єдиного учасника ТОВ "Наше Майбутнє." від 20.05.2020р.

Відмовляючи у задоволенні цих вимог, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, на час прийняття рішення учасника ТОВ "Наше Майбутнє." від 20.05.2020р. єдиним учасником вказаного товариства з часткою в розмірі 100% статутного капіталу був ОСОБА_3 .

Дане рішення по суті є рішенням, прийнятим в порядку ст.18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

Зміст положень ст. 18 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначає, що учасники товариства можуть збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткових вкладів учасників та/або третіх осіб за рішенням загальних зборів учасників.

У рішенні загальних зборів учасників товариства про залучення додаткових вкладів визначаються загальна сума збільшення статутного капіталу товариства, коефіцієнт відношення суми збільшення до розміру частки кожного учасника у статутному капіталі та запланований розмір статутного капіталу (ч. 3 ст. 18 Закону).

Додаткові вклади можуть вноситися у негрошовій формі. У такому разі рішенням загальних зборів учасників визначаються учасники товариства та/або треті особи, які вносять майно, та його грошова оцінка (ч. 4 ст. 18 Закону).

Треті особи та учасники товариства можуть вносити додаткові вклади протягом шести місяців після спливу строку для внесення додаткових вкладів учасниками, які мають намір реалізувати своє переважне право, якщо рішенням загальних зборів учасників про залучення додаткових вкладів не встановлено менший строк (ч. 7 ст. 18 Закону).

Протягом одного місяця з дати спливу строку для внесення додаткових вкладів, встановленого відповідно до цієї статті, загальні збори учасників товариства приймають рішення про: 1) затвердження результатів внесення додаткових вкладів учасниками товариства та/або третіми особами; 2) затвердження розмірів часток учасників товариства та їх номінальної вартості з урахуванням фактично внесених ними додаткових вкладів; 3) затвердження збільшеного розміру статутного капіталу товариства (ч. 10 ст. 18 Закону).

Аналіз положень зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що з прийняттям учасником товариства рішення про збільшення статутного капіталу за рахунок додаткового вкладу третьої особи, остання не набуває статусу учасника товариства автоматично. Виникнення в третьої особи корпоративних прав із частки в статутному капіталі, пов`язано з вчиненням дії щодо внесення додаткового вкладу, затвердженням товариством результатів такого внесення, та проведенням державної реєстрації зміни складу учасників товариства.

З урахуванням наведеного, статус учасника ТОВ "Наше Майбутнє.", відповідач-1 міг набути лише після передачі майна до статутного капіталу товариства за спірним актом приймання-передачі та проведенням державної реєстрації відповідних змін до відомостей про склад учасників товариства.

Таким чином, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення від 20.05.2020р., відповідач-1 учасником ТОВ "Наше Майбутнє." не являвся.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що рішення загальних зборів учасників юридичної особи не є правочинами в розумінні ст. 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення ст. ст. 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за ст. 216 ЦК України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер лише для суб`єктів цих відносин.

З огляду на те, що в позовній заяві не зазначено жодних, належних правових підстав для висновку про невідповідність оскаржуваного рішення нормам законодавства, що регулює діяльність відповідного виду юридичних осіб, доводів щодо порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів, або позбавлення учасника юридичної особи можливості взяти участь у зборах тощо, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення відповідної частини вимог.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в цій частині з огляду на наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 167 ГК України унормовано, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

У судовій практиці обмежено коло сторін у корпоративних спорах про визнання недійсними рішень загальних зборів юридичних осіб з підстав недотримання вимог закону та/або установчих документів під час їх скликання та проведення лише учасником (учасниками), права яких на участь у загальних зборах було порушено, та юридичною особою і як наслідок - встановлено процесуальні обмеження доступу до суду інших учасників юридичних осіб. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №904/6965/17, від 04.06.2018р. у справі №910/19453/17, від 07.06.2018р. у справі №922/3159/17, від 19.02.2019р. у справі №910/12807/16.

Такі процесуальні обмеження можуть вважатися законними і такими, що переслідують легітимну мету, оскільки спрямовані на забезпечення належного відправлення правосуддя, правової визначеності та захист прав всіх учасників юридичної особи, зважаючи на те, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (постанова Верховного Суду від 01.07.2020р. у справі №910/15925/18).

Як вбачається із матеріалів даної справи, позивач не є учасником відповідача-2.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вказаними нормами.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відповідно, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Враховуючи положення наведеного законодавства і те, що позивач на дату звернення з позовом та прийняття оспорюваного рішення від 20.05.2020р. не був учасником ТОВ "Наше Майбутнє.", колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі про визнання недійсним рішення учасника ТОВ "Наше Майбутнє." від 20.05.2020р.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасування акту приймання-передачі нерухомого майна від 22.05.2020р.

Позовні вимоги в цій частині мотивовані тим, що домоволодіння та земельна ділянка, які передані відповідачем-1 до статутного капіталу відповідача-2 за оскаржуваним актом приймання-передачі, були придбані відповідачем-1 в період шлюбу між позивачем та відповідачем-1, є їх спільною сумісною власністю, і для розпорядження даним майном відповідач-1 мав отримати відповідну письмову згоду від іншого співвласника, яка позивачем не надавалась.

Позивач вважає, що відповідач-1 не мав відповідних повноважень на розпорядження спільним майном, що є підставою для визнання недійсним спірного акту прийому-передачі від 22.05.2020р.

При цьому, позивач приходить до висновку, що оскільки у спірних правовідносинах відповідач-1 виступав з одного боку як один із співвласників майна, а з іншого, як учасник та кінцевий бенефіціар ТОВ "Наше Майбутнє.", обидві сторони спірного правочину діяли недобросовісно, оскільки не могли не знати, що майно належить до спільної сумісної власності, і що відповідач-1 не отримав від позивача згоди на розпорядження таким майном.

Здійснивши оцінку доводів позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення закріплені в ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018р. у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі №404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі №372/504/17.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що житловий будинок та земельна ділянка, стосовно яких виник даний спір, були придбані за власні кошти відповідача-1 та зареєстровані за ним на праві приватної власності, що може свідчить про непоширення на таке майно режиму спільної власності.

Відповідач-1 не надав суду жодних доказів в підтвердження факту придбання ним спірного майна за власні кошти, та відповідно не спростував презумпцію спільності права власності на таке майно.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

В силу вимог ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Порядок здійснення права спільної сумісної власності, визначено статтею 369 Цивільного кодексу України яка передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Судом першої інстанції враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 29.06.2021р. у справі №916/2813/18, відповідно до яких, згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому, наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При цьому, в п. 8.66 названої вище постанови, Велика Палата відступила від подібного правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017р. у справі №6-3058цс16 відносно того що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та зазначила, що положення ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України з урахуванням п. 6 ст. 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Крім того, в п. 8.67. зазначеної постанови Велика Палата дійшла висновку про необхідність відступлення від власного висновку, викладеного в постанові від 21.11.2018р. у справі №372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору, та уточнила зазначений висновок таким чином, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду, місцевий господарський суд дійшов висновку, що при вирішенні даного спору крім доведення обставин віднесення майна, щодо якого вчинено спірний правочин до спільної сумісної власності, позивач має довести, що контрагент за спірним правочином, в даному випадку - ТОВ "Наше Майбутнє.", діяв недобросовісно, зокрема знав чи не міг не знати про те, що майно є спільною сумісною власності і що відповідач-1 не отримав згоди на розпорядження таким майном другого співвласника - позивача.

На підтвердження факту недобросовісності дій ТОВ "Наше Майбутнє." під час укладення спірного акту, позивач стверджує, що оскільки у спірних правовідносинах відповідач-1 виступав з одного боку як один із співвласників майна, а з іншого, як учасник та кінцевий бенефіціар ТОВ "Наше Майбутнє.", обидві сторони спірного правочину діяли недобросовісно, оскільки не могли не знати, що майно належить до спільної сумісної власності, і що відповідач-1 не отримав від позивача згоду на розпорядження таким майном. В підтвердження зазначених доводів, позивач посилається на поточні дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.33 т.1), згідно яких ОСОБА_2 є кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "Наше Майбутнє." з часткою в статутному капіталі товариства в розмірі 99,8%.

Апеляційний господарський суд розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсним акту прийняття-передачі нерухового майна враховує наступне.

Як вбачається із Акту прийому - передачі майна від 22.05.2020р., він складений ТОВ "Наше Майбутнє." в особі директора Савченка Ю.П. та громадянкою ОСОБА_2 на виконання прийнятого загальними зборами ТОВ "Наше Майбутнє." рішення учасника від 20.05.2020р. та пункту 1 ст. 14 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (а.с.35 т.1).

Згідно із ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України). За змістом наведених приписів способи захисту охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі №925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі №910/11024/15-ц). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є єфективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (пункти 29 - 31 постанови від 29.09.2020р., справа №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19).

Верховний Суд звертає увагу, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач, а суд захищає порушене право позивача з урахуванням ефективного способу захисту та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За змістом ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство.

Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску.

Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015р. у справі №6-38цс15, в постановах Верховного Суду від 30.06.2020р. у справі №127/9986/16-ц, від 09.02.2021р. у справі №607/6271/17, від 01.11.2021р. у справі №179/130/13-ц.

З огляду на викладене, позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

В зв`язку із цим відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним правочину (акту прийому-передачі майна від 22.05.2020р.), оскільки нерухоме майно є власністю ТОВ "Наше Майбутнє.", а речове право позивача трансформувалось у право вимоги на виплату половини вартості внесеного подружжям майна, яку позивач в цій справі не заявляв.

Щодо позовних вимог про скасування речових прав та припинення права власності відповідача-2 на спірне нерухоме майно.

Місцевий господарський суд у зв`язку із відмовою в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним правочину щодо розпорядження майном (акту приймання-передачі майна від 22.05.2020р.), яка по суті є основною вимогою, дійшов правомірного висновку, що похідні вимоги про скасування речових прав та припинення права власності відповідача-2 на спірне майно, задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, місцевий господарський суд відмовивши в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, ухвалив правильне по суті рішення, але з помилкових мотивів, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині (щодо мотивів) належить змінити.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно із ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, проте оскаржуване судове рішення необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Ураховуючи межі перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені ст. 269 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що хоча доводи, викладені в апеляційній скарзі, не отримали підтвердження під час апеляційного провадження, не спростовують висновку суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, проте наявність підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.

3.5. Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Зважаючи на висновок суду апеляційної інстанції про необхідність змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, яким в задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022р. у справі №904/8550/21 - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2022р. у справі №904/8550/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.11.2022р.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя Л.М. Білецька

Суддя В.О. Кузнецов