ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Справа № 906/184/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Крейбух О.Г. , суддя Павлюк І.Ю.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Житомиробленерго" та апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (м.Київ) в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 (повний текст - 13.09.2022) у справі №906/184/22 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Житомиробленерго" (м.Житомир)

до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (м.Київ) в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія"

про визнання недійсними договору оренди обладнання та додаткових угод

за участю представників:

позивача Приведьон В.М.;

відповідача Козуб Б.Ю. (в режимі відеоконференції);

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Житомиробленерго" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" АТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про визнання недійсними договору оренди обладнання від 25.10.2017 №50/17 та додаткових угод №1 від 25.09.2020, №2 від 18.12.2020 та №3 від 31.03.2021.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22 задоволено частково позов Акціонерного товариства "Житомиробленерго" до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про визнання недійсними договору оренди обладнання та додаткові угоди.

Визнано недійсним п.14.11 договору №50/17 оренди обладнання від 25.10.2017, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія", від імені якого виступила Філія "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Публічного акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" та Приватним акціонерним товариством "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго", такого змісту: "14.11. Якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення Майна, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати неустойки у розмірі 10% від вартості Майна, визначеної у звіті №170516-М про незалежну оцінку вартості майна, за користування Майном за кожен день прострочення". В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Житомиробленерго" (позивач) звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі позивач, зокрема, зазначає, що укладений договір №50/17 та додаткові угоди №1 від 25.09.2020, №2 від 18.12.2020 та №3 від 31.03.2021 як правочин не є чинним, так як не дотримано загальні вимоги, які передбачено ст.203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину суперечить Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та типовому договору; не підписання зазначених додаткових угод №1 від 25.09.2020, №2 від 18.12.2020 та №3 від 31.03.2021 призвело б до зупинки підстанції, що в свою чергу суперечило б інтересам держави і суспільства; волевиявлення позивача в даному правочині не є вільним і не відповідає його внутрішній волі, так як вже зазначено вище, вимушено укладено на невигідних умовах.

На підставі викладеного просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 по справі №906/184/22 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Житомиробленерго» у повному обсязі; стягнути на користь АТ «Житомиробленерго» витрати пов`язані зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги та позовної заяви.

Апеляційна скарга надійшла безпосередньо на адресу суду апеляційної інстанції 11.10.2022.

Листом від 12.10.2022 матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

20.10.2022 належним чином оформлені матеріали справи №906/184/22 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Житомиробленерго" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22. Розгляд апеляційної скарги призначено на 23.11.2022 об 10:00год. Запропоновано відповідачу у строк до 11.11.2022 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України, та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу.

Крім цього, не погоджуючись з рішенням, Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (м.Київ) в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (відповідач) звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі, зокрема, зазначає, що під час розгляду позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, із якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Стверджує, що жодних юридичних фактів, які давали б підстави для часткового задоволення даного позову та визнання недійсним п.14.11 Договору, позивачем з даного приводу не наведено та не забезпечено доказами. Більше того, відповідачем у запереченні на відповідь на відзив зазначалось, що позивач подав завідомо безпідставний позов, у спорі, який має очевидно штучний характер, що можна кваліфікувати як зловживання матеріальними (цивільними) правами.

Звертаючись з позовом через 4 роки та 7 місяців позивач відверто демонструє суперечливу поведінку, яка є непослідовною та не відповідає його попереднім діям.

Відповідач вважає, що частково задовольняючи позов та визнаючи пункт 14.11 договору недійсним, Господарський суд Житомирської області втрутився у договірні відносини між Акціонерним товариством «Житомиробленерго» та Акціонерним товариством «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат», в частині визначення розміру неустойки за невчасне виконання повернення майна орендодавця з оренди орендарем, що суперечить принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda.

При цьому, відповідач посилається на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 10.02.2021 у справі №754/5841/17, від 29.05.2019 у справі №362/3810/16-ц, від 17.06.2021 в справі №761/12692/17, від 10.03.2021 у справі №607/11746/17, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, від 03.06.2020 у справі №318/89/18, від 27.06.2018 у справі №668/13907/13-ц, у справі №522/799/16-ц.

На підставі викладеного відповідач у апеляційній скарзі просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22 у зв`язку з його ухваленням з порушенням діючих норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким задовольнити вимоги відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2022 поновлено Акціонерному товариству "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (м.Київ) в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22 та відкрито апеляційне провадження, об`єднано апеляційні скарги в одне апеляційне провадження для спільного розгляду, розгляд скарг призначено на 23.11.2022 об 10:00год., зупинено дію рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22.

08.11.2022 на адресу суду від Акціонерного товариства «Житомиробленерго» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача.

У відзиві позивач зазначає, що оскільки ст.785 Цивільного кодексу України чітко визначає розмір неустойки, яку наймодавець має право вимагати від наймача у разі не виконання обов`язку щодо повернення речі та не передбачає встановлення сторонами іншого розміру майнової відповідальності, а тому суд першої інстанції дійшов справедливого та правомірного висновку, що договір №50/17 в частині п.14.11 підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України. Позивач просить суд апеляційної інстанції звернути увагу, що відповідачем у своїй апеляційній скарзі жодним чином не спростовується зазначений висновок суду першої інстанції.

Звертає увагу на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/12949/16, від 20.09.2018 у справі №909/62/18.

При цьому, позивач зазначає, що не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині відмовлених позовних вимог. Вважає, що укладений договір оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 в цілому, а також додаткові угоди №1 від 25.09.2020, №2 від 18.12.2020 та №3 від 31.03.2021 до Договору є недійсними, так як порушують права та інтереси позивача.

На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», задовольнити вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства «Житомиробленерго» в повному обсязі.

Також у відзиві позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 100000,00 грн.

22.11.2022 на адресу суду від Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" надійшла письмова відповідь на відзив, у якій, зокрема, зазначає, що позивачем так і не було доведено в чому власне полягало порушення його прав. Дії позивача, пов`язані з подачею завідомо безпідставного позову, у спорі, який має очевидно штучний характер, можна кваліфікувати як зловживання матеріальними (цивільними) правами.

Стверджує, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Зазначає, що визнання недійсним п.14.11. Договору оренди є втручанням з боку суду в стратегію захисту обрану позивачем, адже позовні вимоги були саме про визнання недійсним договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 та додаткові угоди №1 від 25.09.2020, №2 від 18.12.2020, №3 від 31.03.2021.

Звертає увагу, що жодних заяв від позивача про зміну предмету позову в порядку визначеному ст.46 ГПК України не було.

На підставі викладеного відповідач просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити; рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22 скасувати у зв`язку з його ухваленням з порушенням діючих норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким задовольнити вимоги відповідача.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 23.11.2022 представник позивача підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, просив скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 по справі №906/184/22 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Житомиробленерго» у повному обсязі; стягнути на користь АТ «Житомиробленерго» витрати пов`язані зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги та позовної заяви.

Представник відповідача підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги позивача. Просив суд рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22 скасувати у зв`язку з його ухваленням з порушенням діючих норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким відмовити у позові повністю.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

25.10.2017 між ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" від імені якого виступила Філія "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (відповідач, орендодавець) та ПрАТ "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" (позивач, орендар) укладено договір оренди обладнання №50/17 (т.1, арк.справи 11-18).

Як погоджено п.п.1.1, 1.2 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія", що перебуває на його балансі, а саме: трансформаторну підстанцію ПС 35/6 кВ "Прирейкова база", інвентарний №407/1, вартістю 261779,00 грн згідно з висновком №170516-М суб`єкта оціночної діяльності про вартість майна на 31.05.2017, за адресою: вул.Іршанська, 7, смт.Нова Борова, Хорошівський район, Житомирська область. Майно передається в оренду орендарю з метою енергозабезпечення об`єктів (прийняття та розподіл електричної енергії).

Пунктами 2.1-2.3 договору погоджено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акту приймання-передавання майна. З дати підписання представниками сторін зазначеного акту починається обчислення строку оренди і нарахування орендної плати. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно; орендар користується ним протягом строку оренди.

Передача майна в оренду здійснюється за балансовою вартістю станом на дату підписання акту прийому передачі. Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - вересень 2017 року 4584,80 грн (п.3.1 договору).

Згідно п.3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України.

Як погоджено п.14.1, договір укладено строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, що діє з 25.10.2017 до 24.09.2020 включно.

Пунктом 14.2 договору встановлено, що умови цього договору зберігають силу протягом усього строку цього договору, у тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань.

Відповідно до п.п.14.3, 14.4 договору, зміни до його умов або розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною. Реорганізація орендодавця або перехід права власності на орендоване майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цього договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна орендарем.

Чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі орендованого Майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства Орендаря; ліквідація орендаря юридичної особи (п.14.5 договору).

Як передбачено п.14.9 договору, у разі припинення або розірвання договору майно протягом 5 (п`яти) робочих днів повертається орендарем орендодавцю з обов`язковим підписанням акту приймання-передавання про повернення майна з оренди.

Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі 10% від вартості майна, визначеної у звіті №170516-М про незалежну оцінку вартості майна, за користування майном за кожен день прострочення (п. 14.11 договору).

25.10.2017 сторонами підписано акт приймання-передання майна (т.1, арк.справи 236).

Додатковою угодою №1 від 25.09.2020 до договору №50/17 сторони погодили продовжити строк його дії до 31.12.2020 (т.1, арк.справи 19).

У додатковій угоді №2 від 18.12.2020 до договору №50/17 сторони дійшли згоди продовжити строк його дії до 31.03.2021 включно (т.1, арк.справи 20).

У додатковій угоді №3 від 31.03.2021 до договору №50/17 сторони погодили внести зміни до ряду пунктів розділу 3 "Орендна плата", а також продовжити строк дії договору до 30.04.2021 включно (т.1, арк.справи 21).

За твердженнями позивача, зміст договору не відповідає Типовому договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженому наказом ФДМУ №1774 від 23.08.2000, а саме:

- договір №50/17 містить нові розділи "4. Порядок приймання та передачі наданих послуг", "11. Оподаткування сторін", "12. Додержання сторонами антикорупційного законодавства України", "13. Обставини непереборної сили", "15. Інші умови", які відсутні у типовому договорі;

- розділ "5. Використання амортизаційних відрахувань і відновлення орендованого майна" не відповідає типовому договору;

- у розділі "6. Обов`язки орендаря" п.6.10, 6.11 не відповідають типовому договору, а п.6.12 залишився пустим;

- у розділі "7. Права орендаря" відсутній пункт стосовно суборенди майна; п.7.4, 7.5, 7.6 не відповідають типовому договору;

- у договорі №50/17 відсутній п.10.4, який передбачено у типовому договорі;

- у розділі "16. Додатки" додаток 3 "Технічна документація на Майно (об`єкт оренди)" не відповідає типовому договору, яким передбачено додаток: "звіт про оцінку/акт оцінки Майна, що передається в оренду"; такий додаток відсутній серед додатків договору №50/17;

- пункт 14.11 договору №50/17 не відповідає ст.785 Цивільного кодексу України;

- договір №50/17 не містить погодження ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" на його укладання; договір №50/17 укладено всупереч положення про Філію "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" та підписано не уповноваженою на те особою.

Також, позивач вважає, що укладення зазначених додаткових угод до оспорюваного договору суперечить вимогам типового договору. Додаткові угоди №2 від 18.12.2020 та №3 від 31.03.2021 укладено всупереч вимогам ст.18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-ІХ, а додаткова угода №3 від 31.03.2021 укладена всупереч Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786.

Позивач також зазначає, що вищезазначені невідповідності договору №50/17 є суттєвими змінами змісту типового договору, що є порушенням ч.4 ст.179 Господарського кодексу України, що, у свою чергу, є підставою для визнання недійсними договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017 та додаткових угод №1 від 25.09.2020, №2 від 18.12.2020 та №3 від 31.03.2021.

Відповідач зазначив, що на момент укладення договору оренди, підстанція ПС 35/6 кВ "Прирейкова База" не була державним майном, а увійшла, як внесок до статутного капіталу ПАТ "ОГХК" і, відповідно, була його власністю; що директору філії Сівченку В.А. та його заступнику було видано довіреності, відповідно до яких їм надано право від імені товариства, зокрема, укладати договори, контракти та інші угоди відповідно до чинного законодавства, в тому числі, підписувати додаткові угоди, додатки, протоколи розбіжностей. Відповідач доводить, що дотримання типової форми договору не може звужувати право сторін на вільні договірні відносини, передбачені ст.627 ЦК України, а також, звертає увагу суду, що позивач 4 роки та 7 місяців не висловлював жодних претензій щодо змісту та форми договору №50/17.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Як встановлено ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з визначеннями статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як встановлено ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вірно відмічено судом першої інстанції, оскільки договір оренди укладено 25.10.2017, на правовідносини сторін поширюється редакція Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII

Згідно із ч.1, 2 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснює, зокрема, Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна.

За абз.3 ч.1 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII, об`єктами оренди за цим Законом є, серед іншого, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Як встановлено ч.ч.1-3 ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII, істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада АР Крим та органи місцевого самоврядування.

За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Закон Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII втратив чинність 01.02.2020 у зв`язку із набранням законної сили Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-ІХ, який набрав чинності 27.12.2019 та діяв на момент укладення сторонами додаткових угод до договору оренди.

Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 №157-ІХ передбачено, що договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша - третя, п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Виходячи з наведених норм, у розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. При цьому відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 28.11.2019 у справі №918/150/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Також, колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 про те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором, і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 викладено такий висновок: "Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав".

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі суддів КГС від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20, від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19 та від 29.06.2021 у справі №916/2040/20).

Як було встановлено, договір оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017, укладений між ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" від імені якого виступила Філія "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" ПАТ "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" та ПрАТ "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго", а також додаткові угоди до нього, були погоджені та укладені повноважними представниками сторін, виконувалися в повному обсязі протягом всього строку його дії.

В матеріалах справи відсутні будь-які заперечення позивача щодо форми та змісту договору та додаткових угод до звернення з відповідним позовом.

Також, позивачем не обґрунтовано належним чином та не доведено наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи його інтересів як сторони оскаржуваного договору та додаткових угод у зв`язку з їх укладенням, і також те, що в результаті визнання їх недійсними майнові права позивача буде захищено та відновлено.

При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено невідповідність саме п.14.11 договору положенням частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що у випадку не виконання наймачем обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Зокрема, згідно з п.14.11 договору сторони дійшли згоди, що, якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі 10% від вартості майна, визначеної у звіті №170516-М про незалежну оцінку вартості майна, за користування майном за кожен день прострочення.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Оскільки стаття 785 Цивільного кодексу України чітко визначає розмір неустойки, яку наймодавець має право вимагати від наймача у разі не виконання обов`язку щодо повернення речі та не передбачає встановлення сторонами іншого розміру майнової відповідальності, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що договір №50/17 в частині п.14.11 підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст.78 Господарського процесуального кодексу України,)

Згідно з ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази та встановлені обставини справи, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок Господарського суду Житомирської області про часткове задоволення позову Акціонерного товариства "Житомиробленерго" до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (м.Київ) в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" про визнання недійсними договору оренди обладнання та додаткових угод, а саме - в частині визнання недійсним пункту 14.11 розділу 14 договору оренди обладнання №50/17 від 25.10.2017.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на скаржників.

У відзиві позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 100000,00 грн.

З огляду на те, що позивачу було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги, то з урахуванням приписів ст.129 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу, що були понесені у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача, та відповідно не можуть бути компенсовані за рахунок відповідача, а тому колегія суддів відмовляє Акціонерному товариству "Житомиробленерго" в задоволенні викладеного у відзиві клопотання про стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Житомиробленерго" та апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі Філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.09.2022 у справі №906/184/22 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.11.2022.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Павлюк І.Ю.