ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року м. Дніпро Справа № 904/1058/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Манько Г.В.) від 04.07.2022р. та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2022р. у справі № 904/1058/22

за позовом Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку № 376

про стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 108 733 грн. 55 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2022р. у справі № 904/1058/22 Комунальному підприємству "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради у задоволенні позову про стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку № 376 основного боргу у сумі 77 322,83грн, інфляційних втрат у сумі 23 874,99грн та трьох процентів річних у сумі 7 535,73грн відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2022р. у справі № 904/1058/22 cтягнуто з Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку № 376 витрати на професійну правничу допомогу 3 500 грн.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням господарського суду, Комунальне підприємство "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради звернулося до апеляційного суду з апеляційними скаргами, в яких просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2022р. у справі № 904/1058/22 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення суду першої інстанції.

Скаржник вважає рішення місцевого господарського суду від 04.07.2022 таким, що прийнято при неповному встановленні обставин, що мають значення для справи, при невірному наданні оцінки доказам у справі, а також при недотриманні судом норм процесуального та порушенні норм матеріального права.

В обґрунтування доводів цієї скарги апелянт, зокрема вказує наступне:

- ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 12.05.2022 позивачу не було надано право надати відповіді на відзив та не визначено строк для її подання;

- договором № 35-ТГВ від 24.10.2003 не передбачено, що при його укладенні ОСББ № 376 повинне надати копію рішення Загальних зборів правління останнього, при цьому згідно з копією Статуту у редакції 17.02.2005, наданою КП ТПТЕ Теплотранс при укладенні договору, не вбачався обов`язок голови ОСББ погоджувати договори, які укладаються на суму, що перевищує 50000грн з Загальними зборами;

- уповноважена особа голова правління Тарвид Н.В. ОСББ № 376 укладала договори з усіма комунальними підприємствами, вона є керівником ОСББ та відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань уповноважена вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, без доручення, а також підписувати акти звірянь на будь-яку суму;

- під час дії договору відповідач не заперечував споживання теплової енергії в обсягах, зазначених у спірних рахунках-фактурах від 31.12.2016, 31.01.2017 та від 31.03.2018, в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до позивача з претензіями щодо обсягів, строків, вартості та якості наданих послуг;

- відповідачем не надані докази на підтвердження належного виконання ним своїх договірних зобов`язань, відповідач не заперечує сам факт постачання йому теплової енергії у грудні 2016 березні 2018 років на суму 77 322,83грн., водночас просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність;

- акти звірки розрахунків від 30.07.2017, 19.04.2018 та 24.09.2019 року підписані сторонами, а також здійснення відповідачем платежу 10.01.2022 (як оплата за березень 2018 року) свідчить про визнання останнім боргу та про переривання строків позовної давності;

- рахунки-фактури, одержані бухгалтером відповідача Гапоненко Т.В., що містяться в матеріалах справи, складені у відповідності до Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, при цьому відсутність таких рахунків не є підставою несплати боргу відповідачем, оплата проводиться на підставі договору.

В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення апелянт зазначив, що відповідачем на адресу позивача були надіслані не всі документи, додані до заяви про стягнення витрат на правову допомогу, що позбавило його можливості дослідити, які саме роботи були виконані адвокатом відповідно до актів приймання-передачі виконаних робіт та подати суду заперечення. На думку скаржника додаткове рішення не відповідає вимогам закону і має бути скасовано у зв`язку з порушенням норм процесуального права.

Згідно з протоколом розподілу судової справи між суддями від 25.07.2022 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Чередка А.Є., суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.

23.08.2022 у зв`язку з відпусткою судді Верхогляд Т.А. - члена колегії суддів, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - доповідача Чередка А.Є. суддів Мороза В.Ф., Кузнецова В.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.08.2022р. відкрито провадження за апеляційною скаргою та постановлено розглянути її без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідач посилається на те, що акти звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом та можуть підтверджувати наявність заборгованості ОСББ перед позивачем лише за наявності первинних документів, між тим такі документи позивачем не надані. Позивачем не надані акти використання теплової енергії, які складались на підставі показників лічильнику, що унеможливлює перевірку правильності нарахованих у рахункахфактурах сум.

Також відповідач зазначає, що голова правління ОСББ, яка підписала акти звірки розрахунків, не є вищим органом його управління, а тому не має повноважень на підписання цих актів. При цьому будь-яких рішень щодо визнання заборгованості у ОСББ перед позивачем загальними зборами не приймалося.

Крім того, за твердженням відповідача, до кожного акту додавався лист-заява, з яких вбачалося, що підпис голови правління в актах свідчить лише про її ознайомлення з ними. Ці листи не були подані під час розгляду справи у суді першої інстанції, але про їх існування заявлялося у відзиві на позовну заяву.

Отже, на думку відповідача, відсутність у вказаних вище актах підпису уповноваженої на їх підписання особи свідчить про те, що такі акти не мають юридичної сили документа, яким відповідач визнав суму заборгованості. З огляду на викладене акти звірки розрахунків не є доказами на підтвердження наявності підстав для переривання позовної давності.

Щодо часткової оплати заборгованості відповідачем за березень 2018 року та відсутності документів, які підтверджують наявність заборгованості останній зазначає, що позивачем не надана первинна бухгалтерська документація з щомісячними розрахунками.

Також відповідач вважає безпідставним нарахування сум 3 процентів річних та інфляційних втрат.

ОСББ заявляє, що дана позовна заява подана після закінчення строку позовної давності, при цьому у даному випадку, початок перебігу строку позовної давності починається з моменту порушення строку погашення кожного чергового платежу.

Оплати, які здійснював відповідач в період з червня 2021 по січень 2022 на загальну суму 14000грн не підтверджують факт визнання останнім боргу за весь період з грудня 2016 року по березень 2018 року, а тому такі дії відповідача також не свідчать про переривання позовної давності.

Крім того відповідач посилається на те, що позивач з власної вини не скористався своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив.

Стосовно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, відповідач послався на те, що понесення ним витрат у сумі 3500грн підтверджені належними доказами, а доводи, наведені позивачем в обґрунтування своїх апеляційних скарг не підтверджені жодним доказом і є лише припущеннями позивача, на яких не може грунтуватись доказування.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що 25.04.2018 на підставі рішення Дніпровської міської ради № 42/31 ОСББ № 376 перейшло на абонентське обслуговування до КП Комунжилсервіс, однак усі борги за послуги з теплопостачання об`єднання залишилися у КП ТПТЕТеплотранс, що, у тому числі, підтверджується п. 8.2 договору № 35 від 24.10.2003, згідно з яким припинення договору не звільняє споживача від зобов`язання повного розрахунку за спожиту теплову енергію.

Позивач зазначає, що на виконання умов вказаного договору він здійснив постачання відповідачу теплової енергії у грудні 2016 березні 2018 року на суму 77 322,83грн. та направив ОСББ виставлені до оплати у спірному періоді рахунки фактури, які останнім не оплачені. Однак, згідно з ч.6 ст.19 Закону України Про теплопостачання споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За твердженням скаржника строк позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу у сумі 77 322,83 не сплинув, у тому числі, в силу приписів п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Також, скаржник вказує на те, що перелік первинних документів КП ТПТЕТеплотранс затверджений наказом підприємства № 1 від 05.01.2015, яким визначено перелік осіб, що наділяються правом підпису на проведення господарських операцій. Щодо наявності у голови ОСББ повноважень на підписання актів, то таке право в неї є згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, при цьому вона повинна була донести інформацію щодо суми заборгованості до правління об`єднання та співвласників.

Одночасно скаржник посилається на те, що в актах взаєморозрахунків зазначено: Просимо перевірити суми заборгованості, підтвердити їх або повідомити про наявність розбіжностей і повернути акти звіряння з підписом та печаткою на протязі 3 днів з моменту отримання, між тим акти, що повернулися на адресу підприємства містили печатку об`єднання та підпис уповноваженої особи голови правління Тарвид Н.В., отже викладене свідчить про прийняття відповідачем цих актів.

Скаржник звертає увагу на те, що разом з актами він не отримував ніяких листів-заяв, на які посилається відповідач. Одночасно зазначає, що такі заяви повинні бути зареєстровані ОСББ й мати вихідний номер, а також вхідний номер та штамп канцелярії позивача про її одержання.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.11.2022р. для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді -доповідача Чередка А.Є., суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача на рішення господарського суду та задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2003 між Комунальним підприємством Транспортування покупної теплової енергії Теплотранс Дніпровської міської ради (постачальником) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку № 376 (споживачем) укладено договір № 35ТГВ на відпуск теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання від 24.10.2003р., згідно з п. 1.1 якого постачальник згідно з СНиП 2.04.07-86 Теплові мережі здійснює відпуск теплової енергії для потреб центрального опалення та гарячого водопостачання за об`єктами, розташованими за адресами: вул. Суворова,7 від джерела теплопостачання ТЗЦ ЮМЗ.

У п.п. 2.1, 2.2 договору сторони узгодили, що нарахування оплати за теплову енергію відбувається постачальником на підставі тарифів, затверджених місцевими органами самоврядування.

Дата затвердження та номер рішення: 2057 від 19.09.2002; тариф на 1Гкал теплової енергії, грн.: 63,5. Разом нарахована сума 7099,94грн.

Інформація про зміну тарифів доводиться до відома споживача письмово протягом одного місяця з дня затвердження нових тарифів або через засоби масової інформації.

Відповідно до п. 3.2.12 договору, споживач зобов`язаний виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії.

У п. 5.1 договору передбачено, що за відсутності засобів обліку або проектних навантажень споживач сплачує фактично спожиту теплову енергію з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря згідно розрахунку до договору в наступному порядку: розрахунковим періодом для оплати теплової енергії є календарний місяць; в перших числах місяця споживачу пред`являється рахунок на оплату теплової енергії по показниках передбачених п. 1.3 договору.

Споживач здійснює оплату за теплову енергію щомісячно в триденний строк з моменту отримання рахунку від постачальника. У випадку несплати рахунка споживачем в строк більше 10 днів Споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки (п. 5.2 Договору).

Згідно з п. 8.1 даний договір укладений на строк з 24.10.2003р. по 31.12.2004р. Строк дії договору автоматично вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо ні одна із сторін не виявить бажання розірвати його, повідомивши другу сторону в письмовому вигляді не пізніше місяця до закінчення строку дії договору.

Припинення дії договору не звільняє від обов`язку споживача від повного розрахунку за спожиту теплову енергію (п. 8.2 Договору).

09.06.2016р. постановою № 1009 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг встановлено тариф на теплову енергію для потреб населення КП ТПТЕ Теплотранс Дніпропетровської міської ради.

Згідно з наказом від 29.06.2016р. № 138 комунальним підприємством Транспортування покупної теплової енергії Теплотранс встановлено нові тарифи на теплову енергію.

Матеріали справи свідчать також про те, що підприємством об`єднанню на виконання п. 5.2 договору були виставлені рахунки-фактури № 35/1 за надані у відповідні періоди послуги, а саме: від 31.12.2016 на суму 87 856,51грн, від 31.01.2017 на суму 108 120,80грн та від 31.03.2018 на суму 98 564,19грн.

Надалі підприємством та Тарвид Н.В. - керівником ОСББ № 376 були підписані та скріплені печатками підприємства та об`єднання акти звірки взаємних розрахунків від 30.10.2017р., згідно якого кінцеве сальдо складало 53 656 грн. 46 коп. від 17.04.2018р. від 17.04.2018, згідно якого кінцеве сальдо складало 267 133,99 грн. та від 19.09.2019р., згідно якого сальдо кінцеве складало 93 322 грн. 83 коп.

Вказані акти не містять будь яких застережень або зауважень відповідача щодо нарахованих у них сум.

23.02.2021р. позивач звернувся до відповідача з претензією № 36 про стягнення заборгованості у сумі 91 322 грн. 83 коп.

Листом від 15.11.2021р. № 332 позивач звернувся до відповідача та просив надати відповідь щодо погашення заборгованості та направив на його дресу акт взаємних розрахунків від 15.11.2021, який відповідем не було підписано.

Листом від 11.04.2022р. № 58 позивач направив відповідачу акт звірки розрахунків від 11.04.2022р. та досудову вимогу про стягнення заборгованості на суму 77 322 грн. 83 коп. від 11.04.2022р.. Вказаний акт відповідач також не підписав.

При цьому згідно з цими актами, у разі непідписання їх відповідачем, заборгованість вважається погодженою і такою, що підлягає включенню в інвентаризаційну відомість.

В свою чергу ОСББ № 376 здійснювало часткові оплати заборгованості, що не заперечується останнім.

Втім, у повному обсязі відповідач надані позивачем послуги за договором № 35 від 24.10.2003 згідно з вищезазначеними рахунками-фактури не оплатив, у зв`язку з чим, за ним утворилася заборгованість за період з 31.12.2016р. по 31.03.2018р. у сумі 77 322 грн. 83 коп. основного боргу, з яких: залишок боргу за грудень 2016 року у сумі 51722 грн. 27 коп., сума боргу за січень 2017 року у розмірі 1934 грн. 17 коп., сума боргу за березень 2018 року у розмірі 23666 грн. 37 коп.

Докази які б спростовували наявність такої заборгованості відповідачем не надані та в матеріалах справи відсутні.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору в частині повної оплати наданих послуг з постачання теплової енергії, позивачем нараховані інфляційні втрати за загальний період грудень 2016 лютий 2020 у сумі 23874,99грн та 3 проценти річних за періоди: 01.12.-31.12.2016, 01.01.2017-31.12.2019 та 01.01.2020 - 29.02.2020 на загальну суму 7535,73грн.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим до виконання.

Відповідно до ст.ст. 626, 627 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 19 Закону України Про теплопостачання визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Щодо досліджуваної справи, то відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що строк звернення з позовом до суду по зобов`язаннях відповідача за 31.12.2016 31.03.2018 сплив для позивача у 2021 році, оскільки акти звірки розрахунків, на які він посилається, підписані від імені відповідача неуповноваженою особою, а тому не можуть бути належним доказом переривання перебігу строку позовної давності. Акти розрахунків за інші періоди додані до позовної заяви взагалі не підписані відповідачем.

Проте, апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим та безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Отже, зазначені норми не передбачають такої підстави для припинення зобов`язання, як сплив позовної давності.

Крім того, згідно із статтею 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до частин другої-п`ятої статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому слід враховувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У даній справі, відповідач визнав наявну заборгованість підписавши акти звірки взаєморозрахунків за спірний період.

Згідно позиції Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 916/1727/17 від 04.12.2019 акти звірки взаємних розрахунків, підписані уповноваженою особою відповідача (боржника) є доказами, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами (копіями рахунків-фактур, тощо, підтверджуючих надання послуг позивачем) свідчить про визнання боржником такого боргу.

У даному випадку, акти взаєморозрахунків, зокрема, від 17.04.2018 та 19.09.2019 підписані уповноваженими особами сторін та на підтвердження наявності боргу у зазначеному в цих актах розмірі в матеріалах справи містяться відповідні докази. Про надання послуг свідчать рахунки-фактури, в яких зазначено обсяг відпущеної теплової енергії та її вартості.

Акти від 15.11.2021 та 11.04.2022, які також були направлені на адресу ОСББ, не були підписані останнім, між тим, таке непідписання не спростовує факт наявності боргу, оскільки за змістом цих актів непідписання їх відповідачем свідчить про те, що заборгованість вважається погодженою і такою, що підлягає включенню в інвентаризаційну відомість.

Одночасно колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що акти звірки з боку відповідача підписані неуповноваженою особою.

Так, згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла знати про такі обмеження.

У цій справі, акти підписані Тарвид Н.В. - керівником ОСББ № 376 та уповноваженою особою об`єднання згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи.

Обставини щодо обмеження повноважень у вказаної особи на підписання актів взаєморозрахунків відповідачем не доведені, належні докази в обгрунтування цієї обставини в матеріалах справи відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з п. 3.3.1 Статуту ОСББ до виключеної компетенції загальних зборів співвласників відноситься попереднє (до їх укладання) погодження умов договорів, які укладаються на суму, що перевищує 50000грн, а не погодження будь-яких фінансових питань на суму, що перевищує 50000грн. як було зазначено судом в оскаржуваному рішенні, враховуючи, що акти взаєморозрахунків у розумінні чинного законодавства України не є договорами.

Також, згідно з п. 3.4.4 Статуту відповідача, голова правління забезпечує виконання рішень загальних зборів членів об`єднання та рішень правління, діє без доручення від імені об`єднання, укладає в межах своєї компетенції угоди, розпоряджається коштами об`єднання відповідно до затвердженого кошторису, підписує платіжно-розрахункові, звітні та інші документи, тощо.

Отже, з огляду на викладене, керівник ОСББ № 376 Тарвид Н.В., яка підписала акти звірки, має відповідні повноваження в межах здійснення нею посадових обовязків, при цьому акти містять печатки ОСББ та не є єдиними доказами у справі, якими підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості.

Таким чином, акти звірки взаємних розрахунків, підписані уповноваженою особою ОСББ (боржника) є доказами, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу з оплати послуг за договором № 35 від 24.10.2003, а отже і про переривання перебігу позовної давності за вимогами, що виникли за таким боргом.

Крім того, відмовляючи в позові місцевий господарський суд послався на те, що позивачем не надані докази направлення рахунківфактур на адресу відповідача, однак, вказана обставина також не спростовує факт отримання відповідачем теплової енергії у спірний період та необхідність її оплати.

При цьому в матеріалах справи відстуні докази звернення відповідача до позивача з претензіями щодо обсягів, строків, вартості та якості наданих послуг.

Отже, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, враховуючи відсутність заперечень відповідача стосовно отримання від позивача теплової енергії за договором у спірний період, ненадання ним доказів оплати цих послуг, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги КП ТПТЕ Теплотранс Дніпровської міської ради про стягнення з ОСББ № 376 основної заборгованості у сумі 77 322,83грн за відпущену теплову енергію за договором № 35 від 24.10.2003 за спірні періоди.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а становлять спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу належить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ними утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а тому стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобовязання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2017 року у справі № 3-1522гс16.

Таким чином, у даному випадку, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, а також те, що позов подано 05.05.2022, суми інфляційних втрат та річних слід розраховувати починаючи з 04.05.2019, а не з грудня 2016 року як було зроблено позивачем, оскільки позовна давність щодо інфляційних нарахувань і 3 % річних з початку періоду і по 04.05.2019 - спливла.

Враховуючи вищенаведене та за розрахунком апеляційного суду стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати у сумі 378,47грн. та три проценти річних - у сумі 1 911,92грн. за період з 04.05.2019 по 29.02.2020 (як було визначено позивачем).

Відповідно до ст. 74 Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статею 76 Кодексу встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1).

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1). Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2).

У даному випадку, апеляційний суд вважає, що наявні у справі докази, які надані підприємством позивача на підтвердження обставин з наявності у відповідача зобовязань зі сплати вартості за теплову енергію є більш вірогідними, ніж докази на їх спростування з боку ОСББ.

Отже, доводи ОСББ не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.

Додана до відзиву на апеляційну скаргу копія додатку до акту взаємних розрахунків від 19.09.2019 не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки не є належним доказом в розумінні ст. 76 ГПК України з огляду на те, що з цього документа неможливо встановити дату, коли він був складений, докази щодо направлення його на адресу позивача також відсутні.

Крім того з тексту цього листа не вбачається, що відповідач не погоджується з наявністю заборгованості у вказаному в акті від 19.09.2019 розмірі, а лише зазначає, що строк її погашення сплив. Інших листів-заяв відповідачем не надано.

З огляду на викладене рішення місцевого господарського суду від 04.07.2022 у даній справі слід скасувати як таке, що прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та при неправильному застосуванні судом норм матеріального права.

Також, як зазначено вище, додатковим рішенням від 14.07.2022 у справі № 904/1058/22 з Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку № 376 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.

Згідно з ст. 244 ГПК України, суд що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема щодо розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Звідси додаткове рішення є невідємною частиною прийнятого по суті рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів обєднаної палати Касаційного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі № 240/6150/18, у постановах Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 923/631/15, від 23.01.2020 у справі № 927/229/19, від 23.12.2021 у справі № 925/81/21.

При цьому додаткове рішення може бути оскаржено.

Згідно із статтею 282 ГПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції приймає постанову, у якій має бути зазначено, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат у справі, понесених у суді першої інстанції, лише у разі прийняття апеляційним судом постанови про скасування чи зміну остаточного судового рішення суду першої інстанції та у разі прийняття ухвали про закриття провадження у справі, а також здійснює розподіл судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у справі № 904/1058/22 апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2022 по суті спору та про часткове задоволення позову, то відповідно додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2022 у даній справі про розподіл судових витрат, яким з позивача стягнуто 3 500грн. витрат на правову допомогу у суді першої інстанції також підлягає скасуванню, незалежно від наведених скаржником в апеляційній скарзі підстав, а витрати на професійну правничу допомогу слід залишити за відповідачем.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2022р у справі № 904/1058/22 - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2022р у справі № 904/1058/22 - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку № 376 на користь Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради 77 322,83грн основного боргу, 378,47грн. інфляційних втрат, 1911,92грн. трьох процентів річних, а також судовий збір сплачений за подання позову в сумі 1816,55грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку № 376 на користь Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2724,83грн. Видати наказ.

Видачу наказів, на виконання цієї постанови, згідно зі ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "Теплотранс" Дніпровської міської ради на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2022р. у справі № 904/1058/22 - задовольнити.

Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.07.2022р. у справі № 904/1058/22 - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд