РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2022Справа № 910/5806/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Київ» Плюс»

до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТК «Електрум»

про визнання договору недійсним,

Представники:

від позивача Ісаєнко О.В.

від відповідача Важеніна С.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Київ» Плюс» до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТК «Електрум» про визнання недійсним договору № 30/01/16 купівлі-продажу електричної енергії від 26.01.2016 (далі - Договір) та про стягнення 1000000,00 грн моральної шкоди.

До відкриття провадження у справі позивач подав заяву про відкликання позову в частині стягнення 1000000,00 грн моральної шкоди.

Суд своєю ухвалою від 27.07.2022 відкрив провадження у справі № 910/5806/22, постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В обґрунтування вимог недійсності Договору позивач наводить дві підстави. Позивач вважає, що положення Договору про нарахування пені в розмірі 0,2 % за кожен день прострочки платежу не відповідає статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки встановлюють розмір пені, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ. Другою підставою недійсності є невідповідність Договору визначеним Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ) та Примірному договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5 до ПРРЕЕ). Так, Договір не містить розділів, які визначені пунктом 3.2.7 глави 3.2 розділу III ПРРЕЕ, зокрема не визначено порядок зміни електропостачальника, що суперечить підпункту 11 пункту 2.2 ліцензійних умов № 1469 щодо обов`язку ліцензіата забезпечити справедливість та прозорість положень та умов договорів зі споживачами, викладених чітко і ясно, що є доступними для розуміння споживачем, не містять процедурних перешкод, що ускладнюють здійснення прав споживача, у тому числі права споживача на зміну електропостачальника. На думку позивача, свідченням невідповідності Договору Правилам роздрібного ринку електричної енергії, є позиція Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), наведена у постанові від 14.01.2022 № 43, якою накладено на ТОВ «ЛТК «Електрум» штраф за ці ж порушення.

Відповідач відхилив позовні вимоги повністю. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що розмір пені був узгоджений сторонами, на час укладення Договору у позивача не було зауважень до цієї умови, і обов`язок щодо її сплати позивач взяв на себе добровільно. Невідповідність договірного розміру пені верхній межі такого розміру, передбаченого Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», не є підставою для недійсності договору. Також відповідач вважає, що Договір не може бути визнаний недійсним внаслідок невідповідності Правилам роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312, оскільки цього нормативного акту не існувало на момент укладення спірного договору та додаткових угод до нього. Встановлена позаплановою перевіркою НКРЕКП невідповідність окремих частин Договору Правилам роздрібного ринку електричної енергії, затвердженим постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 та примірному договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток № 5 до ПРРЕЕ) ще не є підставою для визнання договору недійсним.

Крім цього відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

26 січня 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова торгова компанія «Елєктрум», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ЛТК Електрум» (постачальник) та товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Київ» Плюс» (споживач) уклали договір №30/01/16 купівлі-продажу електричної енергії (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник здійснює постачання електричної енергії споживачу у необхідному обсязі, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його.

Згідно з п. 3.1 Договору споживач здійснює оплату за поставлену електричну енергію шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника за графіком, встановленим в додатковій угоді № 2 до договору.

Додатковою угодою № 3 від 12.05.2016 до Договору сторони домовились встановити відповідальність споживача за несвоєчасну сплату поставленої електричної енергії у вигляді пені в розмірі 0,2% від суми, яка підлягає сплаті, за кожен день прострочення. Пеня підлягала нарахуванню у випадку ненадходження коштів до 23-го числа поточного місяці поставки. Додаткової угодою № 4 від 30.05.2016 до Договору змінено початок періоду нарахування - з моменту прострочення.

Вирішуючи заявлені вимоги суд виходить з такого.

Спір про недійсність є спором про встановлення у наявного юридичного факту певних недоліків (дефектів).

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість сторін двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договору як юридичному факту властиві такі ознаки:

- в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному;

- договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб`єктів. У зв`язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України), суть якої розкрита у ст. 627 ЦК України і полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору є багатоаспектним поняттям, яке включає в себе різні прояви: прийняття власного рішення про вступ у договірні відносини, самостійний вибір того, з ким буде вступати у правовідносини, визначення умов договору тощо. Одним і проявів свободи договору є не лише вільне укладення договору, а й розірвання та зміна його умов.

Зміна умови договору є правом сторони, яке є елементом прояву свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Можливість врегулювання сторонами договору своїх відносин на власний розсуд, відступивши від положень актів цивільного законодавства, також передбачена абзацом 1 частини 3 статті 6 ЦК України. Саме таким чином реалізується свобода договору (ст. 627 ЦК України).

Неустойка, як один із видів забезпечення зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), є засобом, який застосовується з метою стимулювання боржника до належної поведінки, що гарантує виконання ним свого основного зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Неустойка є акцесорним зобов`язанням, яке виникає у зв`язку з основним зобов`язанням та залежить від долі останнього.

Особливістю неустойки як способу забезпечення зобов`язань є її подвійна природа, оскільки після порушення зобов`язання неустойка трансформується у форму відповідальності (санкцію за порушення зобов`язання).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, ця норма носить диспозитивний характер, надаючи сторонам можливість самостійно, на власний розсуд врегулювати свої права і обов`язки, порядок і підстави їх виникнення і здійснення.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» містить припис щодо порядку обчислення максимального розміру пені, відповідно до якого розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Водночас договір, який містить умову щодо обчислення пені у більшому розмірі, ніж подвійна облікова ставка Національного банку України, не є таким, що містить дефекти, що є підставою недійсності правочину. Правовим наслідком застосування ст. 3 цього Закону є обмеження при обчисленні розміру договірної пені розміром подвійної облікової ставки Національного банку України у випадку, якщо такий розмір за умовами договору у відсотках буде більший. Умова про обчислення пені у більшому розмірі, ніж подвійна облікова ставка Національного банку України, не унеможливлює застосування неустойки, а зумовлює обмеження розміру при його нарахуванні.

З огляду на це визначення пені у розмірі 0,2% від суми, яка підлягає сплаті, за кожен день прострочення, не суперечить нормам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а тому позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

Також відсутні правові підстави для оцінки Договору на відповідність Правилам роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Отже, правомірність правочину визначається на відповідність обставинам, у тому числі і законодавству, що були чинні станом на його вчинення. Оскільки Правила роздрібного ринку електричної енергії затверджені постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, тобто після укладення спірного Договору, відсутні правові підстави для дослідження останнього на відповідність цьому нормативному акту.

Враховуючи необґрунтованість заявлених позовних вимог, суд не оцінює доводи щодо позовної давності та не вирішує питання застосування наслідків її спливу, передбачених ст. 267 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 202, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Київ» Плюс» у позові до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТК «Електрум».

Покласти судові витрати на товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Київ» Плюс».

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 28.11.2022.

Суддя С. А. Ковтун