ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.11.2022р. Справа №905/190/22

Суддя господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., при секретарі (помічнику судді за дорученням) Григор`євій М.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Малого приватного підприємства «Азія», м. Маріуполь, Донецька область,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фурлендер вінтехнолоджі», м.Перечин, Закарпатська область

про стягнення 2' 554' 734,34грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача : не з`явився,

СУТЬ СПОРУ:

Мале приватне підприємство «Азія», м. Маріуполь, Донецька область, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фурлендер віндтехнолоджі» м. Перечин, Закарпатська область, про стягнення 2 554 734,34грн., з яких: основна заборгованість - 2 120 000,00грн., інфляція - 309 308,00грн, 3% річних - 124 426,34грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про заміну кредитора в зобов`язанні (відступлення право вимоги) №01-01/2020 від 03.01.2020 в частині здійснення повної оплати за відступлене право. Так, за вказаним договором позивачем відступлено відповідачу право вимоги до ТОВ "Ларгус Україна" за договором №5 від 14.01.2015.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25.01.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.02.2022 року.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.02.2022 відкладено підготовче судове засідання на 10.03.2022 та продовжено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву до 03.03.2022.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України підготовче судове засідання 10.03.2022 не відбулося.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 27.09.2022 призначено підготовче судове засідання на 12.10.2022.

Ухвалою від 12.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та розгляд справи по суті призначений в судовому засіданні 02.11.2022.

27.10.2022 через канцелярію суду від позивача надійшла заява б/н від 21.10.22, в якій просить суд розгляд справи провести без участі позивача та його представника за наявними матеріалами справи.

У засідання суду 02.11.2022 представники сторін не з`явились.

Відповідач жодного разу у судові засідання не з`явився, відзив на позовну заяву та будь-які заяви (клопотання) від ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» до суду не надходили. При цьому, від відповідача впродовж всього строку розгляду судом справи не надходило і будь-яких повідомлень щодо обставин неможливості подати відзив на позов.

Судом вживалися усі належні заходи для повідомлення відповідача про місце, дату та час проведення судових засідань.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" місцезнаходження юридичної особи та фізичних осіб-підприємців фіксується в Єдиному держаному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР).

Відповідно до відомостей у ЄДР станом на час порушення провадження у справі, місцезнаходження ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» значилось за адресою: 87526, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця130-ї Таганрозької Дивізії, будинок 4.

Відтак, на виконання приписів господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвали суду про порушення провадження у справі від 25.01.2022 та про відкладення розгляду справи від 16.02.2022 направлялися відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, яка вказана у позові та вказаному Реєстрі.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що відображено в ухвалі від 16.02.2022, що за інформацією з офіційного веб-порталу УДППЗ "Укрпошта" пересилання за трек-номером №086 (ухвала суду від 25.01.2022) було отримано відповідачем 15.02.2022, відтак товариство повідомлено про існування даної справи за його участю в суді та її розгляд.

Враховуючи наведене, відповідач був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справи та відповідно мав можливість брати участь в судових засіданнях, одержувати інформацію про подальший рух справи.

З 22.02.2022 у зв`язку із закінченням знаків поштової оплати (поштових марок) та проведенням відповідних процедур закупівлі, Господарський суд Донецької області не мав можливості здійснювати підправку вихідної кореспонденції засобами поштового зв`язку, про що на сайті суду було здійснено офіційне оголошення.

З огляду на відсутність коштів на здійснення підправки поштової кореспонденції, всі наступні ухвали суду були надіслані альтернативними засобами зв`язку, а саме ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» шляхом надіслання: в тому числі на електронну адресу - , яка значиться в Реєстрі; шляхом направлення телефонограм від 03.10.2022 та 24.10.2022 за номерами телефонів, які значаться у ЄДР, однак телефонний зв`язок не був встановлений.

Статтею 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено перелік відомостей, про юридичну особу, які вносяться до Єдиного державного реєстру. Зокрема, передбачено, що до Єдиного державного реєстру вноситься інформація для здійснення зв`язку з юридичною особою: телефон, адреса електронної пошти (п. 18 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до ЄДР, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються офіційними, достовірними і можуть бути використані для будь-якого державного органу, яким є і суд.

Достовірність відомостей з ЄДР встановлена ст.18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

З огляду на наведені приписи Закону, суд приходить до висновку, що вказана у ЄДР електронна адреса ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» - є офіційною електронною адресою відповідача у розумінні законодавства, в тому числі ГПК України.

Пунктом 2, 3 частини 6 статті 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Як вбачається із автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" ухвали суду від 27.09.2022 та від 12.10.2022 були доставлені до офіційної електронної скриньки ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» 29.09.2022 та 13.10.2022 відповідно, що підтверджується довідками Господарського суду Донецької області про доставку електронного листа.

Судом були вжиті також додаткові заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом розміщення оголошення в мережі Інтернет в розділі "Повідомлення учасникам судового процесу" на сторінці Господарського суду Донецької області на офіційному веб-порталі "Судова влада України".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

При цьому, в усіх ухвалах суду було зазначено, що інформацію щодо руху справи можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою (з посиланням на адресу сайту).

На виконання приписів чинних нормативно-правових актів всі процесуальні документи по справі були оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Таким чином, сторони у справі не були позбавлені можливості своєчасно ознайомитись з відповідним процесуальними документами в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Отже, судом було вжито всіх можливих заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи №910/190/22.

Судом встановлено, що вже після порушення провадження у справі відповідачем було змінено юридичну адресу на вул. Промислова, 7а, м. Перечин, Закарпатська область, 89200, при цьому інші засоби зв`язку у відповідача залишились без змін.

Відповідно до приписів частини 2 статті 31 ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Згідно приписів частини 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

З наведених приписів закону вбачається, що запровадження військового стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи).

Суд відзначає, що враховуючи тривалість розгляду справи, сторонам було надано достатньо часу реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. При цьому, як вже зазначалося, від відповідача впродовж всього строку розгляду судом справи не надходило будь-яких повідомлень щодо обставин неможливості подати відзив на позов.

Поряд з цим, одним із принципів господарського судочинства відповідно до статті 2 ГПК України є розумність строків розгляду справи судом.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Так, у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Суд зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

У даному випадку судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву, в той час як згідно приписів Закону України "Про правовий режим воєнного стану" підстави для відкладення розгляду справи по суті чи зупинення провадження у даній справі відсутні.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи частину 9 статті 165 та частину 2 статті 178 ГПК України.

Приймаючи до уваги викладене, а також ту обставину, що явка представників учасників справи у судове засідання 02.11.2022 не визнавалась судом обов`язковою, в свою чергу неявка у судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті, виходячи з критеріїв "розумності" строку розгляду справи судом, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи по суті у даному судовому засіданні за відсутності представників сторін.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач у позові та підтверджується матеріалами справи, 14.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ларгус Україна» (далі - замовник) та Малим приватним підприємством «Азія» (далі - перевізник) було укладено договір №5 про надання автотранспортних послуг на перевезення вантажу (далі - договір), відповідно до п.1.1. якого перевізник зобов`язується доставити ввірений йому замовником вантаж в пункт призначення і видавати його вантажоотримувачу, а замовник у свою чергу зобов`язується оплачувати перевізнику узгоджену оплату за перевезення вантажу.

За умовами п.2.3. договору за здійснення кожного окремого перевезення сторони договору укладають окремо заявку яка вважається невід`ємною частиною договору.

У п.2.4 договору його сторони дійшли згоди, що в заявках визначається наступна інформація: маршрут та умови перевезення, потрібний тип транспортного засобу, детальна адреса місця завантаження, дата та час подачі автомобіля під завантаження, детальні характеристики вантажу, адреса місця розвантаження, строки оплати.

Розмір оплати перевізнику за здійснення перевезення є договірним та фіксується сторонами в кожній конкретній заявці (п.4.1 договору).

Замовник сплачує 100% передплати вартості перевезення на користь перевізника або в порядку, вказаному в заявці (п. 4.4 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору сума перевезень за договором складає суму всіх заявок, які є невід`ємною частиною договору.

Договір вступає в силу з дати підписання його сторонами та діє до 31.12.2015 включно. Договір вважається щорічно продовжено на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено о закінчення його дії або перегляді його умов (п. 8.1 договору).

У підтвердження виконання Малим приватним підприємством «Азія» перевезень за договором №5 від 14.01.2015 позивач приєднав до матеріалів позову заявки на перевезення, товарно-транспортні накладні, рахунки-фактури та акти здачі-приймання робіт (надання послуг), останні підписані та скріплені печатками замовника та перевізника.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ларгус Україна» та Малим приватним підприємством «Азія» був підписаний та скріплений печатками обох сторін Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 - 06.01.2020, в якому вони підтвердили факт наявності заборгованості станом на 06.01.2020 у розмірі 4 247 046грн на користь позивача.

В подальшому, 03.01.2020 між Малим приватним підприємством «Азія» («Первісним кредитором») та ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» («Новим кредитором») та ТОВ «Ларгус Україна» («Боржником») було укладено договір про зміну кредитора в зобов`язанні (відступлення права вимоги) №01-01/2020 (надалі - договір №01-01/2020), відповідно до умов п. 1.1 якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває кредиторські права (право вимоги) до ТОВ «Ларгус Україна», що належить Первісному кредитору та яке ґрунтується на договорі № 5 від 14.01.2015 року (далі - основний договір).

За умовами п. 1.2 договору №01-01/2020 за цим договором Новий кредитор одержує кредиторські права вимагати від Боржника сплати боргу за основним договором в розмірі 4 120 000грн, який складається з боргу у розмірі 3 760 000грн, які оформлені актами виконаних робіт станом на 28.12.2019 року та 360 000грн, що будуть оформлені актами виконаних робіт згідно умов цього договору до 10 січня 2020 щодо перевезень секцій башт ВЕУ, якщо це буде доведено відповідними документами.

Згідно п.2.1. договору за відступлене право грошової вимоги за даним договором Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору грошову компенсацію в розмірі 4 120 000,00грн шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Первісного кредитора, у порядку згідно п. 3.4. договору.

За умовами п.3.4 договору №01-01/2020 Новий кредитор зобов`язався провести розрахунок з Первісним кредитором відповідно п.2.1. цього договору першим траншем в сумі 2 000 000грн до 08.01.2020, другий транш в сумі 2 120 000грн до 31.01.2020.

Відповідно до п. 4.1 договору №01-01/2020 Первісний кредитор передає Новому кредитору належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують право грошової вимоги до Боржника та інформацію, що є важливою для реалізації цього права, за Актом приймання-передачі, який є невід`емною частиною даного договору.

У випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору (надалі іменується «порушення договору»), сторона, яка його порушила несе відповідальність, визначену цим договором та/або чинним в Україні законодавством (п.5.1. договору).

Відповідно до п. 6.5. вказаний договір набуває чинності з моменту (дати) його підписання всіма сторонами і скріплення їх печатками, та діє до 31.03.2020. Закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань сторін за даним договором.

Договір про зміну кредитора в зобов`язанні (відступлення права вимоги) №01-01/2020 від 03.01.2020 підписаний директорами МПП «Азія» та ТОВ «Ларгус Україна», представником ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» без зауважень, підписи скріплені печатками. Відтак, боржник за договором №5 від 14.01.2015 був обізнаний про заміну кредитора за зобов`язанням за цим договором.

У виконання п. 4.1 договору №01-01/2020 між Малим приватним підприємством «Азія» та ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі» 03.01.2020 був підписаний Акт прийому-передачі за договором №01-01/2020 від 03.01.2020, відповідно до якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв наступні документи: договір №5 від 14.01.2015, Акт виконаних робіт, оригінал Акту звіряння взаємних розрахунків за договором №5 від 14.01.2015.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Наявною в матеріалах справи банківською випискою підтверджується, що відповідачем у виконання зобов`язань за договором №01-01/2020 було сплачено позивачу 08.01.2020 перший транш в розмірі 2 000 000,00грн.

Посилаючись на відсутність доказів здійснення другого платежу за договором про зміну кредитора в зобов`язанні (відступлення права вимоги) №01-01/2020 у розмірі 2120000,00грн., позивач направив на адресу відповідача лист-пропозицію від 29.04.2021 №06/04-21, в якому пропонував узгодити графік платежів для погашення заборгованості рівними частками протягом 12 місяців, проте, як зазначає позивач, пропозиція залишилася без відповіді та задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про зміну кредитора в зобов`язанні (відступлення права вимоги) №01-01/2020, позивач звернувся до суду с даним позовом про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 2 120 000,00грн, а також інфляційних втрат у розмірі 309 308,00грн. та 124 426,34грн 3% річних.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав для стягнення заборгованості за договором про зміну кредитора в зобов`язанні (відступлення права вимоги) №01-01/2020 від 03.01.2020.

Враховуючи статус сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного між ними договорів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладені між позивачем та відповідачем договір №01-01/2020 від 03.01.2020 про зміну кредитора в зобов`язані є підставою для виникнення у останнього грошових зобов`язань, визначених його умовами та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, який підпадає під правове регулювання норм статей 512-519 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені статтею 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Дослідивши зміст договору відступлення, суд приходить до висновку, що він був укладений згідно з волевиявленням сторін, при укладенні договору сторони визначили предмет зобов`язання, яке відступається, вартість відступлених прав вимоги, тощо.

Відповідно до ст. 516 ЦК України, за загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ст. 517 ЦК України).

У даному випадку боржник був обізнаний про про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Фурлендер вінтехнолоджі», про що свідчить підпис його представника на договорі про відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору певне майнове відшкодування замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові по справі №910/2489/17 від 21.03.2018 року.

Норми чинного цивільного законодавства не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, тому ці договори регулюються загальними положеннями про зобов`язання (Розділ І Книги 5 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 627 ЦК України сторони, відповідно до статті 6 цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним договору про зміну кредитора в зобов`язанні (відступлення права вимоги) №01-01/2020 від 03.01.2020 матеріали справи не містять. Отже в силу статті 629 ЦК України він є обов`язковим для виконання сторонами.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд також зазначає таке.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за умовами п.3.4 договору №01-01/2020 відповідач зобов`язався провести розрахунок з позивачем щодо здійснення другого платежу в сумі 2 120 000грн до 31.01.2020.

В силу статей 525, 526 ЦК України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Платіж у розмірі 2 120 000,00грн відповідач на користь позивача до 31.01.2020 не здійснив, таким чином відповідач не виконав повністю своїх зобов`язань за договором №01-01/2020.

Оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки, в свою чергу докази погашення боргу в заявленому розмірі 2 120 000,00грн. суду не представлені, господарський суд приходить до висновку, що наявними у справі доказами підтверджено наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором №01-01/2020 у заявленому розмірі, відтак позовні вимоги в частині стягнення заявленої суми основного боргу є правомірними та підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 309 308,00грн. та 3% річних 124 426,34грн., суд зазначає наступне.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання, позивачем на підставі статті 625 ЦК України відповідно до наданого суду розрахунку нараховані та заявлені до стягнення 3% річних за період з 31.01.2020 по 14.01.2022.

Разом з цим, суд не погоджується з обраним позивачем у розрахунку початком прострочення виконання зобов`язання з 31.01.2020, оскільки з урахувань положень п.3.4 договору №01-01/2020 позивач має право нараховувати 3% річних з 01.02.2020, враховуючи, що 31.01.2020 є кінцевою датою встановленою в договорі для здійснення другого платежу в розмірі 2 120 000,00грн.

Прийменники "до" і "по" визначають кінцеву календарну дату чинності включно або виконання чого-небудь, проте вони розрізняються лише сферами свого використання: "до" закріплений за офіційно-діловим стилем, а "по" - за розмовним. Інколи, щоб виразити входження певної дати до встановленого терміну, додають прислівник "включно". Проте, його вживання поряд з останньою датою не доречне. Дані висновки узгоджуються з позицією, викладеною у постановах Верховного суду від 07.11.2019 у справі №910/9096/18, від 08.10.2018 по справі №927/490/18, від 25.04.2018 по справі №803/350/17.

Тобто, кінцева дата оплати по 31.01.2020 входить до визначеного часового терміну і відповідно є останнім днем коли відповідач мав оплати другу частину платежу.

Враховуючи викладені висновки, суд здійснивши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок 3% річних за період з 01.02.2020 по 14.01.2022 (в межах обраного позивачем періоду) на суму 2 120 000,000грн. встановив, що підлягає стягненню 3% річних у розмірі 124 252,57грн. Відтак, вимоги в цій частині у розмірі 173,77грн не підлягають задоволенню.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача також інфляційні втрати у розмірі 309 308,00грн.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 по справі №910/13071/19 дійшов висновків, що при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Оскільки на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, Об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Заявлені до стягнення інфляційні втрати нараховані позивачем на заборгованість 2 120 000,000грн із застосуванням індексів інфляції з лютого 2020 по листопад 2021 включно, враховуючи вищевикладене, період нарахування є правомірним.

Суд перевіривши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи "ЛІГА Закон" розрахунок інфляційних, в межах обраних позивачем індексів інфляції, встановив, що за арифметичним підрахунком вимоги в цій частині підлягають задоволенню як обґрунтовані у розмірі 309 298,88грн., відтак в частинні стягнення інфляції в розмірі 9,12грн слід відмовити.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до п.1 ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з чч.1, 3 ст.124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

На виконання вказаної норми, позивач в позовній заяві зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у даній справі, у розмірі 40000,00грн.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що заявником дотримано вищезазначені вимоги. Так, позивачем до судових дебатів подана заява від 27.10.2022, відповідно до якої з урахуванням обсягу наданих адвокатських послуг визначено суму вартості юридичних послуг пов`язаних з досудовою підготовкою матеріалів позову у розмірі 20000,00грн, а також позивач просить суд стягнути з відповідача гонорар успіху адвоката в вигляді 5% від загальної суми стягнення за рішенням суду в розмірі 127736,72грн.

У відповідності до п.1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатом може бути фізична особа, яка склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

За приписами частин 1, 4 статті 60 ГПК України, допустимим доказами повноважень представника є довіреність або ордер, виданий відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з п. 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання здійснює захист, представництво або надає інші види правової допомоги клієнту на умовах, визначених договором.

Так, представник Малого приватного підприємства «Азія» надав суду у копіях: Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДН №5660 від 30.10.2019, Ордер Серії АН №1059802 від 12.01.22, виданих адвокату Сінькова Ю.К., договір про надання правової допомоги від 01.10.2020, Додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 24.12.2021, Акт виконаних робіт від 12.01.2022.

З наданої позивачем копії договору про надання правової допомоги №б/н від 01.10.2020 вбачається, що зазначений договір укладений між МПП «Азія» в особі директора Шкарабура Т.О. (клієнт) та Адвокатським бюро «Мироненко та партнери» в особі керуючого Мироненко О.В.

На виконання п.1.1. вказаного договору клієнт доручає, а бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до розділу 2 договору бюро зобов`язано надавати необхідну правову допомогу відповідно до вимог законодавства України, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, спрямовувати свої дії на захист прав та законних інтересів клієнта.

Інформація щодо розміру гонорару бюро носить конфіденційний характер та оформлюється окремим додаткам до цього договору у двох екземплярах (п.5.1. договору про надання правової допомоги від 01.10.2020).

24.01.2021 між МПП «Азія в особі директора Шкарабура Т.О. (клієнт) та Адвокатським бюро «Мироненко та партнери» в особі керуючого Мироненко О.В. була укладена Додаткова угода до договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.10.2022.

У п.1. Додаткової угоди визначено, що дана угода визначає порядок юридичних послуг (гонорару) бюро за надання правової допомоги клієнту в господарській справі за позовом МПП « Азія» до ТОВ «Фурлендер Вінтехнолоджі» про стягнення заборгованості.

Пунктом 2 Додаткової угоди визначено вартість послуг:

- з досудової підготовки матеріалів господарського позову: усна консультація в приміщенні бюро - 3000грн., вироблення правової позиції - 5000грн., складання позовної заяви адвокатом - 5000грн., підготовка доказів - 4000грн., розрахунок суми інфляційних витрат, 3 % річних - 3000грн;

- судовий розгляд справи: участь адвоката у судовому засіданні з представництва інтересів позивача - 20000грн до 15 судових засідань, 1500грн кожне наступне.

Згідно пункту 3.1 Додаткової угоди оплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється клієнтом не пізніше одного місяця з дати ухвалення судового рішення по справі.

У п. 4.2. Додаткової угоди клієнт та бюро дійшли згоди, що у випадку досягнення мети представництва інтересів клієнта, а саме стягнення на користь МПП «Азія» заборгованості за договором про заміну кредитора з ТОВ «Фурлендер Вінтехнолоджі» в сумі 2120000,00грн + (штрафні санкції) адвокатське бюро отримує гонорар успіху в вигляді 5% від загальної суми стягнення за рішенням суду.

Сплата гонорару успіху відбувається після завершення стадії виконання судового рішення по справі органами державної виконавчої служби або приватного виконавця (п.4.3. Додаткової угоди).

Відповідно до п.7.1. Додаткової угоди правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності).

Так, суду надана копія Акту №192 приймання-передачі наданих послуг від 12.01.2022 за договором про надання правової (правничої) допомоги від 01.10.2020 та додатковою угодою до договору від 24.12.2021, якій підписаний між МПП «Азія» (клієнт) та Адвокатським бюро «Мироненко та партнери» (виконавець), скріплений їх печатками.

Статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

У даній справі відповідач не звернувся до суду із заявою про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, відтак, підстав для зменшення суми судових витрат у суду немає.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.04.2020 року у справі №922/2685/19.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 912/1025/20).

Як вказала колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 07.11.2019 по справі № 905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Позивач у заяві від 27.10.2022 просить суд остаточно стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з досудовою підготовкою матеріалів господарського позову, у розмірі 20000,00грн.

За змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Таким чином, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження обсягу отриманих послуг на професійну правничу допомогу позивач надав підписаний між Адвокатським бюро «Мироненко та партнери» та МПП «Азія» Акт №192 від 12.01.2022 приймання-передачі наданих послуг на суму 40000,00грн за Договором про надання правової (правничої) допомоги від 01.10.2020 та Додатковою угодою до договору від 24.12.2021, якій підписаний сторонами та скріплений печатками.

Відповідно до викладеного в Акті №192 від 12.01.2022 детального опису робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу та коштів, необхідних для надання правничої допомоги по справі, винагорода адвоката розрахована наступним чином: усна консультація в приміщенні бюро (3 години) - 3000грн., вироблення правової позиції, складання позовної заяви адвокатом (5 годин) - 10000грн., підготування доказів (8 годин) - 4000грн., розрахунок суми інфляційних витрат, 3 % річних - 3000грн.

Суд зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, однак суд має оцінити рівень адвокатських витрат з урахуванням того, чи є їх сума обґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що адвокатом Сінькова Ю.К. було підготовлено та підписано позовну заяву.

Суд беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат, виходячи з такого.

Суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про заміну кредитора в зобов`язанні (відступлення право вимоги) №01-01/2020 від 03.01.2020 в частині здійснення другого платежу за відступлене право, що стало підставою для нарахування інфляційних та 3% річних.

Тобто, даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, спір відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договірних зобов`язань. У спорах такого характеру судова практика є сталою.

Крім того, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Тобто, для Адвокатського об`єднання дана справа є звичайним розрахунковим спором, з огляду на що суд вважає, що підготовка позовної заяви до розгляду в суді не потребувала значних затрат часу, великого обсягу юридичної і технічної роботи (текст позову розміщено на 10 аркушах, включаючи 1 аркуш з інформацією про індекси інфляції). Розрахунки заявлених до стягнення відсотків річних та інфляційних не є складними, розраховані у зв`язку з простроченням одного платежу і за одним періодом прострочення.

Незважаючи на значну суму позову - 2 554 734,34грн., до матеріалів позову додана не велика кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час.

З огляду на зазначене, керуючись критерієм розумності розміру адвокатських витрат, з урахуванням обставин справи, за висновком суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу в частині вироблення правової позиції, складання позовної заяви та підготування доказів, здійснення розрахунку суми інфляційних витрат, 3 % річних у загальному розмірі 12000грн. відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру у даній категорії спору для кваліфікованого юриста, іншу частину гонорару адвокату в цій частині послуг у розмірі 5000грн нестиме позивач.

Суд також вважає розмір гонорару адвоката за усну консультацію в приміщенні бюро у розмірі 3000грн (3 години) неспіввимірним з розумністю їхнього розміру у даній категорії спору. За висновком суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу в частині надання консультації в сумі 1500грн відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру у даній категорії спору для кваліфікованого юриста, іншу частину гонорару адвокату за надання консультації у розмірі 1500грн нестиме позивач.

З огляду на відсутність заяви відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу МПП «Азія», судові витрати МПП «Азія» на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 13500грн відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Щодо стягнення "гонорару успіху" адвоката в вигляді 5% від загальної суми стягнення, а саме у розмірі 127736,72грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.4.2. Додаткової угоди, у випадку досягнення мети представництва інтересів клієнта, а саме стягнення на користь МПП «Азія» заборгованості за договором про заміну кредитора з ТОВ «Фурлендер Вінтехнолоджі» в сумі 2120000,00грн + (штрафні санкції) адвокатське бюро отримує гонорар успіху в вигляді 5% від загальної суми стягнення за рішенням суду.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70- 72); (пункти 5.34, 5.40, 5.41, 5.42, 5.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд враховує зазначену судову практику у вирішення питання щодо стягнення «гонорару успіху».

Суд відзначає, що ці витрати не обумовлені виконанням адвокатом будь-яких конкретних послуг, тобто є гонораром, який був визначений лише на власний розсуд сторонами договору про надання правової допомоги, а тому не може бути визнаний судом як об`єктивно необхідні витрати позивача на правничу допомогу у зв`язку із розглядом цієї справи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в частині стягнення "гонорару успіху" у розмірі 127736,72грн, такі витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний тягар для іншої сторони, тому у цій частині суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачеві цих витрат, відтак клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.4 ст.129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позов був задоволений частково, то і всі судові витрати позивача у справі покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги Малого приватного підприємство «Азія», м. Маріуполь, Донецька область, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фурлендер віндтехнолоджі» м. Перечин, Закарпатська область, про стягнення 2 554 734,34грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фурлендер віндтехнолоджі" (89200, Закарпатська обл., місто Перечен, вул. Промислова, будинок 7А; ) на користь Малого приватного підприємства «Азія» (87535,Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, буд.198; ) суму основного боргу у розмірі 2 120 000,00грн, інфляційні втрати у розмірі 309 298,88грн, 3% річних у розмірі 124 252,57грн, судовий збір у розмірі 38 303,26грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 13 493,75грн.

В частині вимог стягнення суми 3% річних у розмірі 173,77грн, інфляційних втрат у розмірі 9,12грн. - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із статтею 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до статті 256 ГПК України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У судовому засіданні 02.11.2022 складено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.11.2022.

Суддя Ю.В. Макарова