ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Справа № 915/1411/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Керівника Миколаївської окружної прокуратури (вул. Бузький бульвар, 15, м. Миколаїв, 54006)

в інтересах держави в особі: Мішково-Погорілівської сільської ради (вул. Миру, 38, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, )

до відповідача: Приватного підприємства "Мильча" (вул. Набережна, 2, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, )

про: розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки,

за участі представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

прокурор Григорян Е.Р.

в с т а н о в и в:

20.09.2021 керівник Миколаївської окружної прокуратури (надалі - прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №50-4367вих-21 від 17.09.2021 в інтересах держави в особі Мішково-Погорілівської сільської ради до Приватного підприємства "Мильча", якою просить суд:

1) розірвати достроково договір оренди землі, укладений 08.11.2004 між Жовтневою районною державною адміністрацією та приватним підприємством "Мильча" щодо земельної ділянки площею 21,9 га з кадастровим номером :07:000:0140;

2) зобов`язати приватне підприємство "Мильча" повернути у розпорядження територіальної громади в особі Мішково-Погорілівської сільської ради земельну ділянку площею 21,9 га з кадастровим номером :07:000:0140, розташовану на території Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ПП "Мильча" порушується порядок використання земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0140, розташовану на території Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Спірна земельна ділянка надана в оренду використовується останнім під сміттєзвалище, що є порушенням порядку використання земель сільськогосподарського призначення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2021, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1411/21 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 24.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 26 жовтня 2021 року о 09:50 год., встановлено сторонам процесуальні строк для подання суду заяв по суті справи.

Відзивом від 19.10.2021 та від 21.10.2021 відповідач просить суд позовну заяву керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мішково-Погорілівської сільської ради до ПП "Мильча" залишити без розгляду.

Клопотання відповідача обґрунтовано посиланням на те, що прокурором не виконано вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з ч. 4 ст. 53 ГПК України.

25.10.2021 прокурором подано до господарського суду відповідь на відзив відповідача (вх. №15938/21 від 25.10.2021).

Прокурор вважає доводи відповідача, наведені у відзиві, необґрунтованими, а підстави для відмови у задоволені позову відсутні.

Заперечення прокурора обґрунтовано посиланням на норми ст. 14, 1311 Конституції України, ст. 373, 638 Цивільного кодексу України, ст.19, 22, 37, 126, 126 Земельного кодексу України, ст. 13, 15 Закону України "Про оренду землі", ст. 1, 25 Закону України "Про землеустрій", ст. 2 Закону України "Про охорону земель", ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та мотивовано тим, що ПП "Мильча" використовує земельну ділянку з кадастровим номером :07:000:0140 не за цільовим призначенням, передбаченим в договорі оренди земельної ділянки та проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду. Порушення інтересів держави у даному випадку полягає у невиконанні без законних підстав умов договору, а саме порушення порядку користування земельною ділянкою, погіршення її якості. Таким чином, у даному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес. Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в ухвалі від 10.07.2018 у справі №812/1689/16, а також у постанові від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, "не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Листами від 22.07.2021 за №907/02-06 та 01.09.2021 №1105/02-06, 06.09.2021 №1786/02-19-21 Мішково-Погорілівської сільської ради прокуратуру повідомлено про обізнаність з наявними порушеннями порядку користування земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0140 починаючи з 2016 року. Разом з тим, Мішково-Погорілівською сільською радою впродовж тривалого часу самостійно дії, щодо припинення Договору не вживались, звертатись до суду сільська рада наміру не має. Зазначене, на думку прокурора, вказує на тривалу бездіяльність уповноваженого органу на захист порушених інтересів держави, що і стало підставою для звернення прокурора із даною позовною заявою.

26.10.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі на 23 листопада 2021 року о 10:40 год.

23.11.2021 судове засідання не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді.

Ухвалою суду від 29.11.2021 продовжено підготовче провадження у справі на 30 днів та призначити підготовче засідання на 22 грудня 2021 року о 10:00 год.

02.11.2021 прокурором подано до господарського суду доповнення до відповіді на відзив.

Прокурор зазначив, що у відзиві на позовну заяву підприємством заявлено клопотання про залишення позову без розгляду за відсутності наведення обґрунтованих підстав та без зазначення норми процесуального права, які б свідчили про обґрунтованість відповідного клопотання.

Ухвалою суду від 29.11.2021 продовжено підготовче провадження у справі на 30 днів, призначено підготовче засідання у справі на 22.12.2021 о 10:00 год.

Ухвалою суду від 22.12.2021 у задоволені клопотання Приватного підприємства "Мильча" про залишення позову без розгляду відмовлено.

22.12.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення розгляду справи по суті на 24 січня 2022 о 10:00 год.

24.01.2022 судове засідання не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді.

Ухвалою суду від 28.01.2022 судове засідання у справі призначено на 01 березня 2022 року о 10:40 год.

Судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 01 березня 2022 року о 10:40, не відбулося у зв`язку з обставинами, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах військової агресії Російської Федерації проти України.

25.07.2022 відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 25.07.2022 № 41 було відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 05.09.2021 судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12 жовтня 2022 року о 11:00 год.

23.09.2022 на електронну адресу суду надійшла заява сільського голови Мішково-Погорілівської сільської ради про неможливість участі у судовому засіданні та клопотання про вирішення питання згідно чинного законодавства.

12.10.2022 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи по суті на 16 листопада 2022 об 11:30 год.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання.

У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача та відповідач правом участі у судовому засіданні не скористались.

На підставі ст. 233 ГПК України, у судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

На підставі клопотання приватного підприємства «Мильча» (далі - ПП «Мильча») від 01.08.2004 ТОВ «Приват-Південь» розроблений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 50 років для ведення підсобного сільського господарства.

Відповідно до пояснювальної записки до вказаного проєкту за даними проєктування складено план земельної ділянки, передбаченої для відведення в масштабі 1:5000 з визначенням на ньому фактичних розмірів та площі, яка склала 21,9 га, меж агровиробничих груп ґрунтів та їх площ, а також складена експлікація земель (згідно форми 6-зем.) та структура ґрунтового покриву по агровиробничих групах ґрунтів.

Даним проєктом, відповідно до ст. 37 Земельного кодексу України (чинної на той час), передбачено відвести земельну ділянку для ведення підсобного сільського господарства ПП «Мильча» площею 21,9 га в оренду на 50 років.

Земельна ділянка відводиться за рахунок земель запасу в межах території Мішково-Погорілівської сільської ради колишнього Жовтневого району Миколаївської області.

В подальшому, 08.11.2004 між Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області та ПП «Мильча» укладено договір оренди земельної ділянки (далі - Догорів), який зареєстрований у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис №13 від 08.11.2004.

Пунктами 1, 2 Договору передбачено, що його предметом та об`єктом є земельна ділянка для ведення підсобного сільського господарства площею 21,9 га, яка знаходиться в межах території Мішково-Погорілівської сільської ради.

Відповідно до поземельної книги вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :07:000:0140.

Відповідно до пункту 8 договору, договір укладено на 50 років.

Відповідно до інформації Мішково-Погорілівської сільської ради №907/02-06 від 22.07.2021, земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0140 площею 21,9 га, надана ПП «Мильча» в оренду відповідно до Договору від 08.11.2004, використовується останнім під сміттєзвалище.

ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, відповідно до листа №10-14-0.167-2540/2-21 від 12.04.2021, встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташований котлован та остання фактично використовується для розміщення твердих побутових відходів.

08.08.2005 заступником голови Миколаївської обласної державної адміністрації затверджено паспорт місця видалення відходів, відповідно до якого на вказаній земельній ділянці здійснюється складування будівельних відходів, залишки обрізання дерев та догляду за посадками.

Вказане також підтверджується листом Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації №734/01.0-03/05 від 15.03.2021.

Факти розміщення різних типів та видів відходів, а саме: будівельних відходів, гумових виробів, у т.ч. автотранспортних шин, виробів з поліетилену, одягу, ганчір`я, сухих залишок рослинності, комунальних відходів, пошкоджених та розібраних акумуляторних батарей встановлені перевірками, проведеними Державною екологічною інспекцією у Миколаївській області в період з 15-18.07.2016, 10-14.07.2017, 19.02.2019, 23-26.07.2019, 26-27.02.2020, 02-15.07.2020, 18-19.08.2020.

Відповідно до інформації ГУ Державної служби України з Надзвичайних ситуацій у Миколаївській області №5904-4859/23 від 27.07.2021 на території земельної ділянки, наданої ПП «Мильча» в оренду, зафіксовано ряд пожеж, які виникали на полігоні твердих побутових відходів у період з 2016 по 2020 рік.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ПП «Мильча» є збирання безпечних відходів.

Відповідно до інформації Мішково-Погорілівської сільської ради від 02.09.2021 №1110/02-06 впродовж 2020 року мали місце звернення мешканців найближчих населених пунктів стосовно задимлення території. Вказане перешкоджало нормальній життєдіяльності громадян.

Підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах територіальної громади стало нецільове використання відповідачем земельної ділянки.

Предметом позову у даній справі є вимога про дострокове розірвання договору оренди землі, укладеного 08.11.2004 між Жовтневою районною державною адміністрацією та приватним підприємством "Мильча" щодо земельної ділянки площею 21,9 га з кадастровим номером :07:000:0140 та зобов`язання відповідача повернути у розпорядження територіальної громади в особі Мішково-Погорілівської сільської ради земельну ділянку площею 21,9 га з кадастровим номером :07:000:0140, розташовану на території Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

Як визначено статтею другою Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов?язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов?язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обов?язок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобов?язаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об?єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов?язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов?язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

При вирішенні даної справи судом враховано наступне.

Згідно із частиною першою статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема частина 2 статті 759 ЦК України вказує, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 2 статті 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.

Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

За частинами першою, другою статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (стаття 19 Земельного кодексу України).

Частиною п`ятою статті 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства;

б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства;

г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства;

ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Відповідно до статті 34 ЗК України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 №548 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель. Положеннями пунктів 1.2., 1.4. Класифікації встановлено, що код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Землі сільськогосподарського призначення розміщені у розділі 0.1 секція А, який поділений на 14 підрозділів. Землі для сінокосіння і випасання худоби відділені від інших окремими підрозділом 01.08.

За висновком Верховного Суду в постанові від 22.01.2020 у справі №468/1498/17-ц з викладених вище норм чинного законодавства України випливає, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженій наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення певного виду використання забороняється використовувати як землі іншого виду використання.

Поняття "використання земельної ділянки не за цільовим призначенням" стосується тих випадків, коли на земельній ділянці з певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки (аналогічну позицію висловлено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 915/47/17)

Прокурором в обґрунтування доводів позовної заяви наведено твердження, які полягають у недотриманні відповідачем положень Закону щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням, порушенні відповідачем як землекористувачем положень договору оренди земельної ділянки в частині умов використання земельної ділянки, що полягає в розташуванні сміттєзвалища на земельній ділянці, відведеній для ведення підсобного сільського господарства.

Відповідачем доводи прокурора заперечено з посиланням на обставини наявності на території земельної ділянки котловану, який залишився на місті колишнього глиняного кар`єру та, у зв`язку з цим, необхідності рекультивації землі шляхом засипання кар`єру відходами будівельних матеріалів.

Оцінюючи відповідні доводи сторін щодо предмету спору, господарський суд відзначає, що на підставі аналізу наведених вище норм чинного законодавства, є очевидним висновок, що здійснення на земельній ділянці, призначеній для ведення підсобного сільського господарства будь-яких дій, які не ставлять собі за мету досягнення цілей цього виду господарської діяльності, зокрема, отримання врожаю, свідчить про використання її не за цільовим призначенням.

Обставини наявності котловану та відносин відповідача з третіми особами щодо рекультивації кар`єру глини, в тому числі обставини правомірності дій відповідача в цих відносинах в контексті необхідності та доцільності здійснення цих заходів, безпеки для навколишнього середовища тощо, не спростовують визначального твердження прокурора в цій позовній заяві, а саме факту надання земельної ділянки виключно для ведення підсобного сільського господарства відповідно до її цільового призначення.

Тому наведені відповідачем твердження щодо необхідності рекультивації частини земельної ділянки з розташованим котлованом до настання моменту можливості ведення сільського господарства на ній, не можуть бути прийняті судом, оскільки ці обставини мали бути враховані сторонами правовідносин оренди станом на момент укладення відповідного договору. А у разі наявності у сторін відповідної мети, зокрема, рекультивації, норми, якими ці правовідносини були б врегульовані, мали б бути закріплені у договорі оренди, позаяк вони є суттєвими в частині обов`язку землекористувачів, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, в процесі дослідження матеріалів справи, господарський суд дійшов висновку про те, що зазначені доводи відповідача не можна визнати такими, що підтверджені належними доказами. Зокрема, відповідач, наполягаючи на тому, що причиною складування відходів є його намір рекультивувати земельну ділянку, не подає доказів, які б свідчили, що склад та характер відходів, які ним розміщуються відповідає поданим ним проектам рекультивації, якими чітко визначено характеристики матеріалів, необхідних для досягнення наведеної мети.

При цьому, керуючись принципом вірогідності доказів господарський суд віддає перевагу доказам, поданим прокурором (а.с. 60 зворот, а.с. 66, 71), з яких витікає, що відповідачем допускається розміщення на земельній ділянці довільних побутових відходів, в т.ч. шкідливих та з порушенням вимог екологічної безпеки.

При цьому суд враховує, що за приписами статті 10 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право, зокрема, надавати органу державного нагляду (контролю) в письмовій формі свої пояснення, зауваження або заперечення до акта.

Відповідно до статті 21 вказаного вище Закону суб`єкт господарювання має право звернутися до відповідного центрального органу виконавчої влади або до суду щодо оскарження рішень органів державного нагляду (контролю).

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем до складених Державною екологічною інспекцією у Миколаївській області Актів перевірки не були надано зауважень або заперечень.

За наведених обставин, суд вважає, що подані прокурором документи, складені на підставі перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки є належним доказом в підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань з використання земельної ділянки за цільовим призначенням, визначеним умовами договору оренди.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 04.02.2020 у справі №915/47/17 вказано, що з урахуванням положень частини 5 статті 20 Земельного кодексу України зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлено. Виходячи із встановленого Земельним кодексом України принципу раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі у межах її цільового призначення має проводитися у порядку, встановленому для зміни цільового призначення землі.

Отже, у випадку зміни виду використання земельної ділянки в межах земель сільськогосподарського призначення проводиться розробка проекту землеустрою, його затвердження тощо.

Відповідачем на протязі користування спірною земельною ділянкою зазначених дій не здійснено.

Відтак, вищенаведені дії орендаря, у відповідності до перелічених норм земельного законодавства України є підставою для розірвання укладеного договору за згодою сторін чи у судовому порядку.

За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок його вчинення завдається шкода другій стороні, та вона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладанні договору.

Аналогічна норма закріплена і в статті 31 Закону України «Про оренду землі».

У пункті "ґ" статті 141 ЗК України використання земельної ділянки не за цільовим призначенням визначено як підставу припинення права користування земельною ділянкою.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Цьому праву кореспондує обов`язок орендаря забезпечувати використання землі за цільовим призначенням (абзац "а" частини 1 статті 96 ЗК України).

Згідно із частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Таким чином, позовні вимоги прокурора, а також обраний ним спосіб захисту відповідають чинному законодавству та обставинам справи, що зумовлює їх задоволення.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Щодо доводів відповідача про неналежність позивача та статус земельної ділянки, господарський суд зазначає, що ці доводи спростовуються наступним.

Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Надаючи правову оцінку наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді в особі компетентного органу на здійснення такого захисту в спірних правовідносинах, зазначених прокурором при зверненні з позовом, суд дійшов висновку щодо їх обґрунтованості з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до ст.1311 Конституції України, на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України „Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999р. №3- рп/9 (п.2, 3 Резолютивної частини):

- під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади;

- під представництвом прокуратурою України інтересів держави в господарському суді за змістом ст.131-1 Конституції України та ст.45 Цивільного процесуального кодексу України треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючі визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Прокурор, звертаючись з позовом до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13.06.2017 у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави до ПП "Мильча" про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

В контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання.

Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (відповідну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон), територіальній громаді належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно.

Згідно зі ст. 1 цього Закону, право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном., у тому числі землею, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним, та фізичним особам, здавати їх в оренду.

При цьому, операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та порушувати умови надання послуг населенню.

У той же час, передача об`єктів комунальної власності в користування у порядок та спосіб, які не відповідають положенням чинного законодавства, не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права в країні.

Предметом позову у даній справі є розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення її територіальній громаді.

Відповідно до ст.ст. 1, 2, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставами для представництва інтересів держави в суді шляхом подання прокурором вказаного позову стало порушення інтересів територіальної громади - Мішково-Погорілівської сільської ради внаслідок нецільового використання земельної ділянки.

Листами від 22.07.2021 №907/02-06, 01.09.2021 №1105/02-06 та від 06.09.2021 №1786/02-19-21 Мішково-Погорілівської сільської ради прокуратуру повідомлено про обізнаність з наявними порушеннями порядку користування земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0140 починаючи з 2016 року.

Відповідні докази містяться у матеріалах справи.

Таким чином, з наведеного слідує висновок, що Мішково-Погорілівською сільською радою впродовж тривалого часу самостійно дії щодо припинення договору та захисту інтересів суспільного інтересу територіальної громади не вживались.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що прокурором при поданні позову дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 53 ГПК України, прокурор обґрунтовує порушення та необхідність захисту інтересів держави.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання даного спору до господарського суду Миколаївською обласною прокуратурою сплачено судовий збір в сумі 4540,00 грн, про що свідчить платіжне доручення №1402 від 16.09.2021.

З зазначеного витікає, що судовий збір в розмірі 4540,00 грн згідно ст. 129 ГПК України, слід відшкодувати Миколаївській обласній прокуратурі з відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 73-79, 86, 129, 201-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Розірвати достроково договір оренди землі, укладений 08.11.2004 між Жовтневою районною державною адміністрацією та приватним підприємством "Мильча" (вул. Набережна, 2, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, ) щодо земельної ділянки площею 21,9 га з кадастровим номером :07:000:0140.

3. Зобов`язати приватне підприємство "Мильча" (вул. Набережна, 2, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, ) повернути у розпорядження територіальної громади в особі Мішково-Погорілівської сільської ради (вул. Миру, 38, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, ) земельну ділянку площею 21,9 га з кадастровим номером :07:000:0140, розташовану на території Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

4. Стягнути з приватного підприємства "Мильча" (вул. Набережна, 2, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (, Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172, р/р UA0000340) 4540,00 грн витрат по сплаті судового збору за подачу позову.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

7. Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

особа, яка звернулась за захистом інтересів держави: Керівник Миколаївської окружної прокуратури (вул. Бузький бульвар, 15, м. Миколаїв, 54006),

позивач: Мішково-Погорілівська сільська рада (вул. Миру, 38, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, ),

відповідач: Приватне підприємство "Мильча" (вул. Набережна, 2, с. Мішково-Погорілове Миколаївської області, 57214, ).

Повний текст судового рішення складено і підписано 25.11.2022.

Суддя В.О.Ржепецький