ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2022 р. Справа №907/138/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.

Суддів Бойко С.М.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кострик К.

представники учасників справи;

позивача2: адвоката Нікітюк Н.О.,

відповідача: Ільтьо І.І.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітної ОСОБА_2 від 22.08.2022 (вх.суду від 29.08.2022 №01-05/2129/22)

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2022 (повний текст ухвали складено 17.08.2022, суддя Ушак І.Г., м. Ужгород)

про закриття провадження

у справі № 907/138/22

за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2

до відповідача: Мукачівської міської ради

про: визнання незаконними та скасування рішення Мукачівської міської ради від 30.09.2021 №528 «Про реорганізацію Центру культури та відпочинку Паланок шляхом приєднання до комунального закладу Палац культури і мистецтв Мукачівської міської ради»

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022року фізичні особи ОСОБА_3 , яка працює на посаді хормейстра у Центрі культури та відпочинку «Паланок» (Центр культури), та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , яка займається в середній групі хореографічного колективу «Паланок» при Центрі культури, звернулись до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Мукачівської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення від 30.09.2021 №528 «Про реорганізацію Центру культури та відпочинку «Паланок» шляхом приєднання до комунального закладу Палац культури і мистецтв Мукачівської міської ради».

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що оспорюване рішення відповідача прийнято з порушенням нормативно встановленого порядку формування базової мережі закладів культури (без належного погодження Міністерства культури та інформаційної політики) та без урахування соціально-економічних, національних, культурно-освітніх, духовних і мовних потреб населення, яке компактно проживає неподалік знаходження Центру культури в мікрорайоні «Підгород-Паланок» та наближених селах Мукачівської ОТГ. Позивачі вказують, що оскаржуваним рішенням відповідач, припинивши Центр культури та відпочинку «Паланок», незаконно позбавив Центр культури права користування майном -будівлею та земельною ділянкою, чим порушено права позивача-1 на працю в цій будівлі, а позивача-2 на навчання в ній.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2022 у справі № 907/138/22 закрито провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України.

При прийнятті вказаної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийнято Мукачівською міською радою саме як органом місцевого самоврядування на виконання наданих законом повноважень щодо формування базової мережі закладів культури, а відтак правовідносини, що виникли у зв`язку з його прийняттям, мають публічно-правовий характер. Суд вказав, що захист прав відповідних осіб на працю та заняття творчою діяльністю у будівлі, в якій був розташований реорганізований згідно з оскаржуваним рішенням Центр культури, від порушень з боку цього суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, зокрема, недотриманні процедури чи порядку прийняття рішення, є завданням адміністративного судочинства. Також суд відхилив посилання позивачів на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 260/91/19 щодо розгляду даної справи господарським судом, зазначивши, що спірні відносини у даній справі не є подібними до спірних відносин у справі № 260/91/19, оскільки у зазначеній справі, предметом якої було визнання протиправним та нечинним рішення районної ради про державну реєстрацію припинення комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації, районна рада приймала рішення як власник комунального підприємства, не здійснюючи владних функцій як орган місцевого самоврядування.

Кізман- ОСОБА_4 в інтересах неповнолітної ОСОБА_2 (позивач2) не погодилась з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що оспорюване рішення №528 за своєю суттю є рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкта комунальної власності територіальної громади м. Мукачева і містить індивідуальні приписи щодо припинення шляхом реорганізації конкретної комунальної установи. Відтак апелянт вказує, що міська рада як орган місцевого самоврядування реалізувала свої повноваження як власник комунальної установи - Центру культури та відпочинку «Паланок», а не повноваження щодо формування чи функціонування базової мережі закладів культури місцевого рівня. Також скаржник вказує про неврахування судом актуальної практики Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикційної належності спорів про оскарження рішень ради як власника корпоративних прав (засновника)комунальної установи та щодо недопустимості розмежування юрисдикції таких спорів в залежності від характеру та сфери діяльності комунальної установи, щодо якої орган місцевого самоврядування прийняв відповідне рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Міська рада вказує, зокрема, що обставини, які підлягають доказуванню в межах даної справи є виключно питання дотримання процедури розгляду та прийняття оспорюваного рішення, яке за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень. У зв`язку з чим відповідач вважає, що незгода позивачів з спірним рішенням спричиняє публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підлягають під вирішення адміністративним судом. Вказує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду № 260/91/19 не вирішувалось питання предметної юрисдикції спорів, у межах яких оскаржується рішення органу місцевого самоврядування про ліквідацію закладу культури з підстав порушення соціально-економічних, національних, культурно-освітніх, духовних потреб членів територіальної громади.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 у справі № 907/138/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача2 на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2022 у справі № 907/138/22.

Ухвалою від 20.10.2022 призначено розгляд справи в судовому засіданні 22.11.2022.

У судовому засіданні 22.11.2022 представник скаржника підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача заперечив щодо апеляційної скарги та просив залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, з огляду на наступне.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі за позовом фізичної особи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення Мукачівської міської ради від 30.09.2021 №528 «Про реорганізацію Центру культури та відпочинку «Паланок» шляхом приєднання до комунального закладу Палац культури і мистецтв Мукачівської міської ради», у зв`язку з тим, що оспорюване рішення прийнято Мукачівською міською радою саме як органом місцевого самоврядування на виконання наданих законом повноважень щодо формування базової мережі закладів культури, а відтак правовідносини, що виникли у зв`язку з його прийняттям, мають публічно-правовий характер.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Порівняльний аналіз змісту статті 20 Господарського процесуального кодексу України та статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

За змістом статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з пунктом 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого в процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання в концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади.

Таким чином, засновником та власником корпоративних прав підприємства комунальної форми власності є територіальна громада, інтереси якої представляє відповідна рада.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, до компетенції міської ради належить здійснення розпорядчих функцій та прийняття рішень, зокрема, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Також відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та їх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частиною другою статті 169 Цивільного кодексу України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Отже, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що створення органом місцевого самоврядування комунального підприємства є діяльністю по розпорядженню власністю територіальної громади, яка містить ознаки приватноправового спору з майнових відносин(аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №260/583/20).

У даній справі позивачі просять визнати незаконним та скасувати рішення Мукачівської міської ради від 30.09.2021 №528 «Про реорганізацію Центру культури та відпочинку «Паланок» шляхом приєднання до комунального закладу Палац культури і мистецтв Мукачівської міської ради».

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 статуту Центру культури та відпочинку «Паланок», затвердженого рішенням Мукачівської міської ради №52 від 22.12.2020, Центр культури та відпочинку «Паланок»- є комунальним закладом культури, діяльність якого спрямована на створення, розповсюдження та популяризацію культурних надбань Мукачівської міської територіальної громади. ЦКВ «Паланок» заснований на базі відокремленої частини майна комунальної власності Мукачівської міської територіальної громади, яку представляє Мукачівська міська рада.

Власником ЦКВ «Паланок» є Мукачівська міська територіальна громада в особі Мукачівської міської ради (засновник)(п. 1.3 Статуту).

Згідно з п. 7.1 Статуту управління ЦКВ «Паланок» здійснюється відповідно до цього Статуту на основі поєднання повноважень засновника, органу управління та директора ЦКВ «Паланок».

Відповідно до п.7.3 Статуту засновник приймає рішення про реорганізацію та ліквідацію ЦКВ «Паланок».

Отже, оскаржуване рішення відповідача прийнято ним в межах повноважень ради та є розпорядчим документом щодо власності територіальної громади, який передбачає індивідуалізовані приписи щодо реорганізації конкретної юридичної особи.

Відтак, скликаючи відповідну сесію ради та приймаючи на ній оспорюване рішення , Мукачівська міська рада реалізовувала організаційно-господарську діяльність та діяла не як суб`єкт владних повноважень, а як засновник юридичної особи, а тому оскаржуване рішення в цьому випадку не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а є рішенням власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи, необхідним для припинення / створення) закладу.

Спори з приводу оскарження рішень ради як власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства (аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 та у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року № 694/1174/16-а).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформованого у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 відступила від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справах № 1340/5441/18 та № 813/1368/18, згідно яких, спори у подібних правовідносинах належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, та сформувала висновок про те, що такі спори є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Зокрема, у постановах від 12 лютого 2020 року у справах № 1340/5441/18 та № 813/1368/18, від яких відступила Велика Палата Верховного Суду, вказано, що рішення обласної ради щодо припинення комунального закладу «Львівський обласний центр здоров`я» та комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний медичний інформаційно-аналітичний центр» шляхом приєднання до комунального закладу Львівської обласної ради прийняте на виконання від імені територіальної громади функцій управління закладами охорони здоров`я, і таке рішення впливає не лише на права та інтереси позивача як члена територіальної громади, але і на інтереси територіальної громади в цілому, тому позивач скористався своїм право на оскарження рішення в порядку адміністративного судочинства.

У п.63 вказаної постанови у справі № 260/91/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що розмежування юрисдикції спорів про оскарження рішень ради як власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи про створення, реорганізацію чи припинення діяльності такої установи в залежності від характеру та сфери діяльності такої установи не грунтується на положеннях законодавства.

Також у постанові від 10.09.2019 у справі №921/36/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори, пов`язані з створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними у розумінні п.3 ч. 1 ст. 20 ГПК України незалежно від того, чи позивач є акціонером (учасником) юридичної особи, і мають розглядатись за правилами ГПК України.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з доводами апелянта та вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що прийняте відповідачем оспорюване рішення є актом органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду господарським судом, належить скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції не змінив та не ухвалив нового рішення, а справа направляється до суду першої інстанції для продовження розгляду, розподіл судових витрат у даному випадку згідно з ч. 14 ст. 129 ГПК України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 252, 269, 270,271, 275, 280, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 від 22.08.2022 (вх.суду від 29.08.2022 №01-05/2129/22) - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 10.08.2022 про закриття провадження у справі № 907/138/22- скасувати.

Справу №907/138/22 направити до Господарського суду Закарпатської області для продовження розгляду.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку, у строки та в порядку, визначені статтями 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.11.2022

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя С.М. Бойко

суддя Г.Г. Якімець