УХВАЛА

15 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 916/2051/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - Ковальчук Р.М.,

відповідача 1 - не з`явився,

відповідача 2 - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦПРОЕКТ"

на рішення Господарського суду Одеської області

у складі судді Волкова Р. В.

від 08.12.2021 та

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Поліщук Л. В., Богатир К. В., Таран С. В.

від 26.07.2022

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦПРОЕКТ"

до Управління капітального будівництва Одеської міської ради, Управління державної казначейської служби України у місті Одесі

про відновлення становища, зобов`язання вчинити певні дії,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Управління капітального будівництва Одеської міської ради та Управління державної казначейської служби України у місті Одесі про:

- відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання договору № 75-19/П про закупівлю підрядних робіт за державні кошти від 08.08.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» та Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради, діючим, та зобов`язання Управління капітального будівництва Одеської міської ради виконувати умови договору № 75-19/П від 08.08.2019;

- зобов`язання Управління державної казначейської служби України у місті Одесі зареєструвати договір № 75-19/П про закупівлю підрядних робіт за державні кошти від 08.08.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» та Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради;

- зобов`язання Управління капітального будівництва Одеської міської ради внести відомості до електронного майданчика Уповноваженого органу про діючий договір № 75-19/П про закупівлю підрядних робіт за державні кошти від 08.08.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» та Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що після підписання сторонами договору № 75-19/П про закупівлю підрядних робіт за державні кошти від 08.08.2019, він, як підрядник, приступив до виконання робіт, передбачених договором. За період виконання умов договору Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради (замовником) було сплачено підряднику за частину виконаних підрядних робіт суму у розмірі 1 999 916,41 грн. В подальшому, 21.10.2020 позивач отримав від Управління капітального будівництва Одеської міської ради листа №02-05/759-04 від 19.05.2020 щодо необхідності підписання додаткової угоди №3 до укладеного між сторонами договору про продовження строку його дії, плану фінансування, календарного графіку виконання робіт. Позивач, погодившись з такою пропозицією Управління капітального будівництва Одеської міської ради, неодноразово направляв йому підписані екземпляри додаткової угоди №3 та додатків до неї, проте Управління капітального будівництва Одеської міської ради відмовлялося від отримання кореспонденції позивача. Лише 25.01.2021 Управління капітального будівництва Одеської міської ради отримало лист позивача №424 від 19.01.2021 з підписаними екземплярами додаткової угоди №3 та додатків до неї. Однак, як стало відомо позивачу з сайту «Prozorro», Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради розміщено додаткову угоду №3 від 28.01.2021 до договору, якою визначено ціну договору у сумі 1999916,41 грн., термін тривалості виконання робіт визначено серпень- грудень 2019 року, викладено у новій редакції додатки до договору, а саме: додаток №1 «Договірна ціна», додаток №2 «Календарний графік виконання робіт», додаток №3 «План фінансування робіт». Також Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради розміщено додаткову угоду №4 від 28.01.2021 до договору, відповідно до умов якої договір за взаємною згодою вважається виконаним у зв`язку з виконанням сторонами взятих на себе зобов`язань, сторони майнових та немайнових претензій одна до одної не мають. Позивач, вказавши на не підписання з його боку додаткових угод №3 та №4 від 28.01.2021, що має наслідком їх неукладеність, а також пославшись на порушення його прав на виконання договору, звернувся до Управління капітального будівництва Одеської міської ради з вимогами про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання договору № 75-19/П про закупівлю підрядних робіт за державні кошти від 08.08.2019 діючим, та зобов`язання внести відомості до електронного майданчика Уповноваженого органу про діючий договір. Звертаючись з позовною вимогою до Управління державної казначейської служби України у місті Одесі, позивач зазначив, що спірний договір повинен бути знову зареєстрований в органах державної казначейської служби, оскільки подані Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради додаткові угоди не були оформлені належним чином.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

08.08.2019 між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради (замовником) і Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» (підрядником) укладено договір №75-19/П про закупівлю підрядних робіт за державні кошти (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого підрядник зобов`язався виконати роботи, зазначені у проектно-кошторисній документації, а замовник прийняти від підрядника завершені роботи та оплатити їх, за наявності бюджетних коштів на рахунку замовника.

У пункті 1.2 договору сторонами визначено найменування робіт: 454553000-7 - Капітальний ремонт і реставрація. Ремонтно-реставраційні роботи фасаду та покрівлі будівлі, розташованої в історичній частині міста Одеси за адресою: м.Одеса. вул. Преображенська, 23 ріг вул. Садової (пам`ятка архітектури та містобудування місцевого значення). Кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт вказані у проектно-кошторисній документації.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна договору становить 16 199 923,10 грн (шістнадцять мільйонів сто дев`ятсот дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять три гривні 10 коп.), у т.ч. ПДВ 2699,98718 грн, у тому числі:

- на 2019 рік 15000,00000 тис. грн., у т.ч. ПДВ 2500,00000 тис. грн;

- на 2020 рік 1199,92310 тис. грн., у т.ч. ПДВ 199,98718 тис. грн.

Ціна договору визначається у додатку №1 «Договірна ціна».

Погоджена договірна ціна є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 3.2 ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Розрахунки проводяться шляхом оплати замовником підряднику виконаних робіт, на підставі підписаних сторонами довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 (пункт 4.1 договору).

Фінансування робіт об`єкта здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету згідно із додатком №3 «План фінансування робіт» (пункт 4.2 договору).

Термін тривалості виконання робіт на об`єкті: серпень 2019 року - грудень 2020 року. Роботи повинні проводитися згідно із додатком №2 «Календарний графік виконання робіт». Строк виконання робіт на об`єкті може бути продовжено відповідно до пункту 4 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі».

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 та до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Матеріалами справи підтверджується виконання робіт лише у грудні 2019 року на суму 1 999 916,41 грн, про що свідчать акти № 1 та № 2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року (форма КБ-2в) та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ-3).

Такий обсяг є значно меншим, аніж сторони передбачали умовами договору, а саме - пунктом 3.1 договору сторони встановили здійснити фінансування виконаних робіт у 2019 році на суму 15 000 000,00 грн, при цьому календарний графік виконання робіт (додаток 2 до договору) вказує на обов`язок позивача розпочати роботи ще у серпні 2019 року.

21.10.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» отримало від Управління капітального будівництва Одеської міської ради лист №02-05/759-04 від 19.05.2020, в якому Управління, пославшись на відсутність фінансування бюджетом міста Одеси об`єкта, передбаченого укладеним між сторонами договором №75-19/П від 08.08.2019, зазначило про направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» додаткової угоди з відкоригованими термінами дії договору, плану фінансування та графіку виконання робіт (у 2-х екземплярах).

Надіслана на адресу позивача листом №02-05/759-04 від 19.05.2020 додаткова угода судам не надана, а тому неможливо встановити її зміст.

10.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦПРОЕКТ» супровідним листом №387/1 від 10.11.2020 направило на адресу Управління капітального будівництва Одеської міської ради підписані позивачем екземпляри додаткової угоди №3 до договору про закупівлю підрядних робіт за державні кошти №75-19/П, плану фінансування та календарного графіку виконання робіт, за змістом яких:

- ціна договору становить 16 199 923,10 грн, у тому числі:

на 2019 рік 1999,91641 тис. грн,

на 2020 рік 0,00000 тис. грн,

на 2021 рік 14200,00669 тис. грн;

- термін тривалості робіт на об`єкті: серпень 2019 року - грудень 2021 року;

- строк дії договору: з моменту його підписання і до 31.12.2021 та до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Згідно із листом кур`єрської служби «СПЕЦКУР`ЄР» №01 від 11.01.2021 відправлення №28727 від 10.11.2020 (в якому направлявся лист №387/1 від 10.11.2020) на адресу Управління капітального будівництва Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Комітетська, 10а) не доставлено у такі дати виходу кур`єра: 25.11.2020, 30.11.2020, 08.12.2020, 17.12.2020, 30.12.2020, 04.01.2021, у зв`язку із відмовою отримувача від отримання відправлення.

21.01.2021 позивач супровідним листом №424 від 19.01.2021 повторно надіслав засобами поштового зв`язку підписані ним екземпляри додаткової угоди №3 до договору про закупівлю підрядних робіт за державні кошти №75-19/П, плану фінансування та календарного графіку виконання робіт на адресу Управління капітального будівництва Одеської міської ради, які ним отримано 25.01.2021.

Натомість замовником на сайті «Prozorro» було розміщено дві додаткові угоди від 28.01.2021 №3 та №4, підписані лише зі сторони Управління капітального будівництва Одеської міської ради.

Так, як вбачається із додаткової угоди №3 від 28.01.2021, у зв`язку з коригуванням проектно-кошторисної документації та згідно із результатами виконаних робіт за договором, відповідно до пункту 3.2. статті ІІІ «Ціна договору», сторони домовились:

1)перший абзац пункту 3.1. статті ІІІ «Ціна договору» викласти у наступній редакції: «Ціна договору становить 1999,91641 тис. грн, у т.ч. ПДВ 333,31940 грн, у тому числі:

- на 2019 рік - 1999,91641 тис. грн, у т.ч. ПДВ 333,31940 тис. грн;

- на 2020 рік 0,00000 тис. грн, у т.ч. ПДВ 0,00000 тис. грн»;

2) перший абзац пункту 5.1. статті V «Виконання робіт» викласти у наступній редакції: «Термін тривалості виконання робіт на об`єкті: серпень - грудень 2019 року».

Також додатковою угодою №3 від 28.01.2021 викладено у новій редакції додаток №1 «Договірна ціна», додаток №2 «Календарний графік виконання робіт», додаток №3 «План фінансування робіт».

У додатковій угоді №4 від 28.01.2021 зазначено, що у зв`язку з виконанням сторонами взятих на себе зобов`язань, договір про закупівлю підрядних робіт за державні кошти №75-19/П від 08.08.2019 за взаємною згодою вважається виконаним; сторони майнових та немайнових претензій одна до одної не мають.

3. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.12.2021, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.07.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду мотивовані тим, що:

- жодна із додаткових угод до договору, якими встановлювалися різні строки його дії, різні строки виконання робіт та різна ціна договору, не була підписана обома сторонами, тоді як будь-які угоди за підписом лише однієї сторони не свідчать про досягнення між сторонами згоди та виникнення між ними взаємних прав та обов`язків. Таким чином, сторонами не було досягнуто згоди про внесення змін до договору про закупівлю підрядних робіт за державні кошти №75-19/П від 08.08.2019;

- заявлені позивачем позовні вимоги в частині визнання договору діючим не є й ефективними, оскільки, по-перше, підписання додаткових угод Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради в односторонньому порядку за умови відсутності підписів позивача або подальшого схвалення ним цих додаткових угод свідчить про те, що їх не можна вважати укладеними, а тому вони не можуть породжувати будь-які права та обов`язки між сторонами у справі, в тому числі не можуть змінювати умов договору № 75-19/П, що, в свою чергу, виключає необхідність поновлення будь-яких прав, оскільки ніякі права вказаними додатковими угодами не змінювались. По-друге, судове рішення про визнання договору діючим неможливо виконати в примусовому порядку;

- у позовній заяві позивач не вказує на наявність заборгованості за виконані роботи, не заявляє вимог щодо внесення змін до договору, не наводить жодного невиконаного договірного зобов`язання з боку Управління капітального будівництва Одеської міської ради. Разом з цим, зобов`язання виконувати умови договору є ефективним способом захисту лише у випадку, коли контрагент не виконує договір в цілому або в частині, тоді як позивачем у позовній заяві не наведено обставин невиконання відповідачем умов договору і які саме умови договору повинно виконати Управління капітального будівництва Одеської міської ради. За таких обставин вимоги позивача в частині визнання договору діючим та зобов`язання Управління капітального будівництва Одеської міської ради виконувати умови договору задоволенню не підлягають;

- у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Управління державної казначейської служби України у місті Одесі зареєструвати договір та зобов`язання Управління капітального будівництва Одеської міської ради внести відомості до електронного майданчика Уповноваженого органу про діючий договір, як похідних вимог від позовної вимоги про визнання договору діючим, також слід відмовити у зв`язку з відмовою у задоволенні первісної вимоги.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2021 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Скаржник у якості підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції зазначив пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: суди першої та апеляційної інстанцій застосували пункт 4 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, статтю 188 Господарського кодексу України без урахування правових висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 15.08.2018 у справі № 545/3728/16-ц, від 12.12.2019 у справі № 902/48/19 та від 15.09.2021 у справі № 310/1772/19.

5. Позиція Верховного Суду

За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).

У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1).

Касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.

При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:

- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);

- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).

Проаналізувавши висновки, що викладені в постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

Предметом розгляду даної справи є вимоги позивача про: - відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання договору діючим та зобов`язання Управління капітального будівництва Одеської міської ради виконувати умови договору; - зобов`язання Управління державної казначейської служби України у місті Одесі зареєструвати договір; - зобов`язання Управління капітального будівництва Одеської міської ради внести відомості до електронного майданчика Уповноваженого органу про діючий договір.

У справі № 310/1772/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про: 1) визнання недійсним пункту 3 рішення Бердянської міської ради від 29 липня 2010 року № 4 «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок» в частині затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання у постійне користування прокуратурі Запорізької області земельної ділянки площею 0,1198 га, розташованої на АДРЕСА_2 для розміщення та обслуговування адміністративної будівлі Бердянської міжрайонної прокуратури; 2) визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №116357 від 21 серпня 2010 року, виданий прокуратурі Запорізької області на земельну ділянку площею 0,1198 га у межах згідно з планом, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер -09:006:0249, зареєстрований за № 10 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; 3) зобов`язання Виконавчого комітету Бердянської міської ради скасувати право постійного користування прокуратури Запорізької області земельною ділянкою площею 0,1198 га, кадастровий номер :09:006:0249; 4) зобов`язання ДП «Центр державного земельного кадастру» виключити з публічної кадастрової карти України земельну ділянку площею 0,1198 га, кадастровий номер 0400000-09:006:0249, розташовану на АДРЕСА_2, яка передана у постійне користування прокуратурі Запорізької області на підставі рішення Бердянської міської ради № 4 від 29 липня 2010 року «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок». Рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, позовні вимоги 1, 2 та 4 задоволено, а у задоволенні вимоги 3 відмовлено. Верховним Судом рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині зобов`язання державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» виключити з публічної кадастрової карти України земельну ділянку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги. При цьому, Верховний Суд зазначив, що позовна вимога про зобов`язання виключити з публічної кадастрової карти України спірну земельну ділянку заявлена до неналежного відповідача - ДП «Центр державного земельного кадастру». Водночас Суд зазначає, що, у постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 310/1772/19 відсутні висновки щодо застосування пункту 4 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 188 Господарського кодексу України.

У справі № 545/3728/16-ц, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову була вимога про усунення перешкод у користуванні власністю. Судами першої та апеляційної інстанцій у позові відмовлено у зв`язку із тим, що позивач не довів, що саме відповідач чинить йому перешкоди у користуванні приміщенням літньої кухні. Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та задовольняючи позов, виходив з того, що при відмові у задоволенні позовних вимог суди не врахували, що співвласник майна має право вимагати усунення перешкод шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. У зв`язку із цим порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Тобто, спірні правовідносини у цій справі (№ 916/2051/21) та у справах № 310/1772/19, №545/3728/16-ц є очевидно неподібними.

Разом з тим, у справі № 902/48/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про: - визнання протиправними дій Служби автомобільних доріг у Вінницькій області щодо одностороннього розірвання договору; - визнання дійсним договору; визнання чинними правовідносин, встановлених договором. Позов мотивовано протиправністю дій Служби автомобільний доріг у Вінницькій області щодо розірвання договору № 40/18-П від 17.04.2018 через несвоєчасний початок їх виконання. Позивач зазначив, що порушення строків початку ремонтних робіт було зумовлено недобросовісним ставленням замовника до своїх зобов`язань у частині своєчасного надання дозвільних документів, що у подальшому створило штучні передумови для розірвання вказаного договору. Зазначені обставини, на думку позивача, були непереборними і мали наслідком продовження строку виконання зобов`язань щодо надання послуг. Судом першої інстанції даний позов задоволено. Судом апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у позові. Верховний Суд скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції виходив з того, що: - відповідач з моменту укладення договору (17.04.2018) не вчиняв дій щодо встановлення строку початку підрядних робіт, натомість лише фактично 19.10.2018 (листом-повідомленням від 18.10.2018) пред`явив вимогу про початок робіт з 23.10.2018, та 08.11.2018 листом повідомив позивача про розірвання договору в односторонньому порядку на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України, якою передбачено право замовника на відмову від договору підряду у разі, коли підрядник своєчасно не розпочав роботу, або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим; - відповідач своїми діями не тільки унеможливив вчасний початок робіт виконавцем, а і унеможливив досягнення матеріального результату за договором, оскільки відсутні підстави вважати, що затримка початку робіт призвела б до порушення графіку виконання робіт, який містить умову, що більше 99% вартості робіт повинна бути виконана в 2019 році; - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач діяв щодо розірвання договору № 40/18-П від 17.04.2018 недобросовісно і такі дії були вчинені не відповідно до умов договору та норм чинного законодавства, тому є протиправними. При цьому Верховний Суд зазначив, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що вимога про визнання протиправними дій відповідача про розірвання договору у сукупності з вимогами про визнання договору дійсним та правовідносин чинними є ефективним засобом відновлення порушеного права.

Натомість у справі, що переглядається, вимога про визнання протиправними дій відповідача не заявлялася. При цьому у цій справі судами не встановлено обставин як щодо відмови замовника від договору підряду на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України так і щодо розірвання договору за згодою сторін. Навпаки суди попередніх інстанцій встановили, що жодна із додаткових угод до договору, якими встановлювалися різні строки його дії, різні строки виконання робіт та різна ціна договору, не була підписана обома сторонами. Водночас відмовляючи у позові суди виходили з того, що: - заявлені позивачем позовні вимоги в частині визнання договору діючим не є й ефективними, оскільки, по-перше, підписання додаткових угод Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради в односторонньому порядку за умови відсутності підписів позивача або подальшого схвалення ним цих додаткових угод свідчить про те, що їх не можна вважати укладеними, а тому вони не можуть породжувати будь-які права та обов`язки між сторонами у справі, в тому числі не можуть змінювати умов договору № 75-19/П, що, в свою чергу, виключає необхідність поновлення будь-яких прав, оскільки ніякі права вказаними додатковими угодами не змінювались. По-друге, судове рішення про визнання договору діючим неможливо виконати в примусовому порядку; - у позовній заяві позивач не вказує на наявність заборгованості за виконані роботи, не заявляє вимог щодо внесення змін до договору, не наводить жодного невиконаного договірного зобов`язання з боку Управління капітального будівництва Одеської міської ради. Разом з цим, зобов`язання виконувати умови договору є ефективним способом захисту лише у випадку, коли контрагент не виконує договір в цілому або в частині, тоді як позивачем у позовній заяві не наведено обставин невиконання відповідачем умов договору і які саме умови договору повинне виконати Управління капітального будівництва Одеської міської ради. За таких обставин вимоги позивача в частині визнання договору діючим та зобов`язання Управління капітального будівництва Одеської міської ради виконувати умови договору задоволенню не підлягають.

Отже, справа № 902/48/19 та справа № 916/2051/21, що переглядається, відрізняються предметом та підставами позовів, фактично-доказовою базою, обставинами встановленими судами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що вказує на відмінність справ за змістовним критерієм та виключає подібність названих справ.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦПРОЕКТ" у касаційній скарзі не зазначено.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 916/2051/21 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦПРОЕКТ" на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.07.2022.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 916/2051/21 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРСПЕЦПРОЕКТ" на рішення Господарського суду Одеської області від 08.12.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді Г. О. Вронська

О. А. Кролевець