ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Справа № 918/470/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ремез К.І.

від відповідача: Михайлов В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід"

на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 03.10.22р. суддею Бережнюк В.В. о 15:10 год. у м.Рівному, повний текст складено 06.10.22р.

у справі № 918/470/22

за позовом Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід"

до Фізичної особи-підприємця Коза Миколи Миколайовича

про стягнення в сумі 342 541,51грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 в задоволенні позову Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" до Фізичної особи-підприємця Коза Миколи Миколайовича про стягнення в сумі 342 541,51грн. відмовлено.

Стягнуто з Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" в дохід Державного бюджету України 5 138,12грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Благодійна організація "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Також просить судові витрати покласти на відповідача.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує, що судом вірно встановлено, що позивач здійснив перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 341000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №23 від 11.05.2022р. на суму 341000,00грн.. Проте, суд дійшов помилкового висновку, що між позивачем та відповідачем існують договірні відносини;

- зауважує, що такий висновок суду ґрунтується на скріншоті електронної скриньки відповідача, з якої нібито убачається, що ним на адресу позивача надсилався проект договору, рахунок та видаткова накладна. Інші належні та допустимі докази, які б підтверджували висновок суду у справі відсутні;

- покликається не те, що відповідач стверджує та суд з ним погоджується, що направлення електронною поштою проекту договору та рахунку є пропозицією укласти договір. Проте, позивач не погоджується із цим твердженням, оскільки, по-перше, жодних листів від відповідача він не отримував, у порядку, визначеному ЦК України правочинів із відповідачем не укладав, по-друге, просить суд звернути увагу на висновки ВС КГС, викладені у постанові від 19.01.2022р. у справі №922/1246/21. Додає, що відсутні докази того, що позивач був обізнаний про існування такого листа, погодив із відповідачем взагалі будь-які умови взаємовідносин, тощо;

- зазначає, що позивач не отримував від відповідача жодних електронних листів та не вів з ним переписку у будь-якому менеджері, електронною поштою або телефоном, не укладав жодних договорів. Банківські реквізити відповідача йому стали відомі від волонтерів, які беруть участь у забезпеченні ЗСУ автомобільним транспортом, ремонтом та доставкою такого транспорту. Позивач стверджує, що відповідач не здійснював йому поставку будь-якого товару, отримані ним кошти є такими, що отримані безпідставно;

- констатує, що суд першої інстанції утримався від висновків щодо виконання зобов`язань відповідачем, хоча такий висновок був би логічним та слугував би беззаперечною підставою для визнання способу захисту права, обраного позивачем;

- обґрунтовує те, що суд першої інстанції, у разі незгоди із наведеними позивачем підставами позову, мав можливість задовольнити позовні вимоги із визначенням тих норм права, які, на думку суду, мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №918/470/22/5697/22 від 21.10.2022р. матеріали справи №918/470/22 витребувано з Господарського суду Рівненської області.

01.11.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/470/22.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2022р. відмовлено в задоволенні заяви Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 до прийняття рішення у справі, апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідні докази, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

07.11.2022р. через систему "Електронний суд" на виконання ухвали суду від 03.11.2022р. про залишення апеляційної скарги без руху від Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" надійшло клопотання з додатком, зокрема, платіжним дорученням від 06.11.2022р. №55 про сплату судового збору в сумі 7707,18грн..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 08.11.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 та призначено справу №918/470/22 до розгляду на 22.11.2022 р. об 14:30год., тощо.

09.11.2022р. через систему "Електронний суд" від представника Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" - адвоката Ремез Катерини Ігорівни надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №918/470/22 поза приміщенням суду. В даній заяві заявник просить забезпечити представнику Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" можливість проведення судового засідання по справі №918/470/22, призначеного 22.11.2022р. об 14:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 11.11.2022р. задоволено заяву представника Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" - адвоката Ремез Катерини Ігорівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №918/470/22 поза приміщенням суду та забезпечено представнику Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" - адвокату Ремез К.І. участь в судовому засіданні у справі №918/470/22, призначеному на 22.11.2022р. об 14:30год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

17.11.2022р. не електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Коза Миколи Миколайовича надійшов письмовий відзив від 16.11.2022р. на апеляційну скаргу.

22.11.2022р. через систему "Електронний суд" від представника Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" надійшло клопотання з додатками.

В судовому засіданні 22.11.2022р. представник скаржника підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні заперечив проти її доводів, вважаючи їх безпідставною та необґрунтованою. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає часковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, позивач вказує та не заперечує відповідач про те, що волонтери Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" через мережу інтернет вийшли на зв`язок з ФОП Коза М.М. стосовно поставки автозапчастин. Благодійна організація "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" здійснив перерахування грошових коштів на рахунок Фізичної особи-підприємця Кози Миколи Миколайовича у сумі 341000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №23 від 11.05.2022р. на суму 341000,00грн.. У призначенні платежу у даному платіжному дорученні зазначено "оплата за автозапчастини".

Позивач вказує на те, що письмового договору купівлі - продажу товару між сторонами не укладалося, товар на суму проведеної оплати поставлений не був, грошові кошти не повернуто.

За вказаних обставин, Благодійна організація "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Коза Миколи Миколайовича про стягнення 342541,51грн., з яких 341000,00грн. безпідставно набуті кошти, 1541,51грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Благодійна організація "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" посилається на те, що Благодійна організація "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" здійснює свою діяльність виключно за рахунок благодійних внесків фізичних та юридичних осіб. У зв`язку із численними запитами військових частин на забезпечення автотранспортом, позивач здійснює безперервний пошук осіб, що мають змогу на оплатній або безоплатній основі поставити автомобілі та здійснити їхній ремонт у разі потреби. Так, через мережу інтернет волонтерами позивача був знайдений відповідач - ФОП Коза М.М., який пообіцяв поставити запчастини. Позивач здійснив перерахування грошових коштів у сумі 341000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №23 від 11.05.2022р. на суму 341000,00грн.. Проте, після проведення оплати відповідач перестав виходити на зв`язок із позивачем, не надав жодного документу - договору, рахунку, акту тощо.

Також, позивач посилається на ч.1 ст.638 ЦК України, згідно якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказує, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які укладені правочини, тобто відповідач набув грошові кошти без наявності на те правових підстав.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У відповідності до ч.2 ст.1216 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього Кодексу).

Позивач нарахував відповідачу 1541,51грн. 3% річних, посилаючись на ст.625 ЦК України.

З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача 341000,00грн. безпідставно набутих коштів та 1541,51грн. 3% річних.

Також, разом із позовом до суду подано заяву про забезпечення позову (вх.№1826/22 від 11.07.2022р.) та заяву про відстрочення сплати судового збору (вх.№1827/22 від 11.07.2022р.).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 13.07.2022р. заяву Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" про відстрочення сплати судового збору задоволено та відстрочено сплату судового збору за даним позовом до ухвалення рішення у справі. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №918/470/22 за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до слухання в засіданні на 03.08.2022р. на 11:00 год..

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 13.07.2022р. відмовлено Благодійній організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, які належать ФОП Коза М.М.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 03.08.2022р. розгляд справи відкладено на 29.08.2022р. на 14:00год. Продовжено відповідачу фізичній особі-підприємцю Козі Миколі Миколайовичу строк для підготовки письмового відзиву на позов до 19.08.2022р..

17.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідач подав відзив на позов, у якому пояснює, що дійсно, волонтери, а в подальшому керівник Благодійної організації "Благодійний Фонд "Волонтерський Центр "Схід" Р.Євстаф`єв у травні 2022 року зв`язувалися із ФОП Коза М.М. щодо поставки/купівлі-продажу автомобільних запчастин та комплектуючих до автомобілів, та надали контактних осіб і реквізити щодо оформлення договорів, накладних, рахунків тощо.

10.05.2022р. на електронну адресу Благодійної організації "Благодійний Фонд "Волонтерський Центр "Схід", яка була надана представниками організації - був направлений відповідачем супровідний лист від 10.05.2022р. з сканкопіями підписаного та скріпленого печаткою договору купівлі-продажу №3 від 10.05.2022р., підписаної та скріпленої печаткою примірник видаткової накладної №КМ-0022586 від 10.05.2022р., рахунок на оплату № від 10.05.2022р.. У вказаному супровідному листі було зазначено, що один примірник договору та видаткової накладної необхідно підписати та повернути на адресу ФОП Коза М.М..

Згідно п.п.3.1, 3.2, 3.3 договору загальна вартість товару за цим договором становить 341000,00грн. без ПДВ. Оплата ціни (вартості) товару здійснюється покупцем в національній валюті України безготівково шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок продавця. Покупець проводить 100% передплату за товар протягом З календарних днів з дня отримання рахунку на оплату товару.

Враховуючи те, що позивачем 10.05.2022р. було отримано на електронну адресу примірники договору купівлі-продажу №3 від 10.05.2022р., видаткової накладної №КМ-0022586 від 10.05.2022р. та рахунок на оплату № від 10.05.2022р., 11.05.2022р. позивачем було здійснено оплату згідно рахунку та договору на розрахунковий рахунок ФОП Коза М.М. в сумі 341000,00грн. (дата проведення платежу банком 11.05.2022р. о 18год. 19хв.), про що свідчить платіжне доручення №23 від 11.05.2022р.. Також відповідач стверджує, що 12.05.2022р. водій підприємця Коза М.М. вантажним автомобілем з м.Костопіль здійснив перевезення та доставку автомобільних запчастин та комплектуючих, які були вказані у видатковій накладній №КМ-0022586 від 10.05.2022р. до м.Львова, оскільки керівник позивача повідомив, що вказані автозапчастини потрібні для ремонту привезених із - за кордону автомобілів на одній із станцій технічного обслуговування у м.Львові.

З огляду на викладене, відповідач вказує, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України, а саме при укладенні правочинів, відтак позовні вимоги позивача щодо стягнення безпідставно набутих відповідачем коштів в сумі 341000,00грн. є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

19.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області від ФОП Коза М.М. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів заяви свідка ОСОБА_1 .

05.09.2022р. до Господарського суду Рівненської області від представника Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" надійшла заява адвоката Ремез Катерини Ігорівни про вступ у справу як представника. Також надійшли письмові заперечення щодо приєднання до справи заяви свідка.

15.09.2022р. до Господарського суду Рівненської області від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач не визнає обставини, викладені відповідачем у відзиві та повідомляє, що між ним та відповідачем відсутні будь-які господарські відносини, не укладені у будь-який спосіб правочини, не поставлений та не прийнятий товар тощо. Позивач зареєстрований та здійснює діяльність у місті Дніпро, представництв у місті Львові він не має і ніколи не мав. Листи та документи, на які посилається відповідач у відзиві, на електронну адресу позивача ніколи не надходили. Товар від відповідача позивач не отримував.

28.09.2022р. до Господарського суду Рівненської області від позивача надійшло клопотання про долучення до справи скрін-шот сторінки електронної скриньки позивача.

03.10.2022р. до Господарського суду Рівненської області від ФОП Коза М.М. надійшло клопотання про приєднання до справи скрін-копії відправлених листів з електронної адреси відповідача , у тому числі за 10.05.2022р..

03.10.2022р. до Господарського суду Рівненської області позивачем подано додаткові письмові пояснення, у яких наголошує, що договори між юридичними особами повинні вчинятись в письмовій формі, при цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - особами, уповноваженими на це їх установчими документами. Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною. Намір юридичної особи, яка зробила пропозицію, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, може виражатись лише у разі підписання проекту договору і направлення його іншій стороні. Без підписання такого паперового документу власноруч чи у разі складення електронного документу без накладення електронного підпису уповноваженою на укладення договорів посадовою особою юридичної особи, не можна вважати, що така юридична особа готова взяти на себе зобов`язання у разі прийняття пропозиції укласти договір іншим контрагентом. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні оголошувалися перерви: з 03.08.2022р. до 29.08.2022р. на 14:00год.; до 05.09.2022р. на 15:00год.; до 28.09.2022р. на 10:30год.; до 03.10.2022р. на 13:00год..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 в задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..

У пункті 145 рішення від 15.11.1996р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Право на звернення до господарського суду в установленому порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005р.).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі №925/1265/16, від 12.12.2018р. у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018р. у справі № 905/2260/17.

Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019р. у справі №569/17272/15-ц.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду (зокрема, викладених у постановах від 17.04.2018р. у справі №523/9076/16-ц, від 12.12.2018р. у справі №372/51/16-ц) стосовно того, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Апеляційний господарський суд також наголошує, що вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Зазначена правова позиція сформована у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019р. по справі №910/6642/18.

З матеріалів справи вбачається, що як вказує позивач та не заперечує відповідач волонтери Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" через мережу інтернет вийшли на зв`язок з ФОП Коза М.М. стосовно поставки автозапчастин. Позивач здійснив перерахування грошових коштів на рахунок фізичної особи-підприємця Кози Миколи Миколайовича у сумі 341000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №23 від 11.05.2022р. на суму 341000,00грн.. У призначенні платежу у даному платіжному дорученні зазначено "Оплата за автозапчастини. Без ПДВ.". Як зазначає позивач, письмового договору купівлі - продажу товару між сторонами не укладалося, товар на суму проведеної оплати поставлений не був, грошові кошти не повернуто. Вказане, стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Водночас, відповідач, заперечуючи проти позову, наполягає на тому, що між сторонами у справі йшли перемовини щодо укладення договору. А саме, у травні 2022 року представники позивача зв`язувалися із ФОП Коза М.М. щодо поставки/купівлі-продажу автомобільних запчастин та комплектуючих до автомобілів, та надали контактних осіб і реквізити щодо оформлення договорів, накладних, рахунків тощо. 10.05.2022р. на електронну адресу Благодійної організації "Благодійний Фонд "Волонтерський Центр "Схід", яка була надана представниками організації - був направлений відповідачем супровідний лист від 10.05.2022р. з сканкопіями підписаного та скріпленого печаткою договору купівлі-продажу №3 від 10.05.2022 року, підписаної та скріпленої печаткою примірник видаткової накладної №КМ- 0022586 від 10.05.2022р., рахунок на оплату № від 10.05.2022р.. У вказаному супровідному листі було зазначено, що один примірник договору та видаткової накладної необхідно підписати та повернути на адресу ФОП Коза М.М.. Копії цих документів надано до матеріалів справи, проте вони не підписані зі сторони позивача. Згідно п.п.3.1, 3.2, 3.3 договору загальна вартість товару за цим договором становить 341000,00грн. без ПДВ. Оплата ціни (вартості) товару здійснюється покупцем в національній валюті України безготівково шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок продавця. Покупець проводить 100% передплату за товар протягом 3 календарних днів з дня отримання рахунку на оплату товару. У подальшому 11.05.2022р. позивачем було здійснено оплату коштів на розрахунковий рахунок ФОП Коза М.М. в сумі 341000,00грн. (дата проведення платежу банком 11.05.2022р. о 18год. 19хв.), про що свідчить платіжне доручення №23 від 11.05.2022р. із призначення платежу "оплата за автозапчастини", яке наявне у справі. Тому, на переконання відповідача, дані факти спростовують помилковість перехованих коштів, а навпаки підтверджується цільове призначення даних коштів.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Слід зазначити, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Також, Верховний Суд у постанові від 25.01.2018р. у справі №910/11210/16 зробив правовий висновок з питання застосування ст.1212 ЦК України, згідно з якою конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

З огляду на викладене, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018р. по справі №910/9055/17.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до з ч.1 ст.202, ст.205 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

За приписами ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Також, відповідно до ч.1 ст.181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що будь-яких договорів у формі єдиного письмового документу сторонами не укладалося, відсутні й окремі листи-домовленості щодо наявності зобов`язань, які б носили цивільно-правовий характер.

Поряд із зазначеним, як доказ на підтвердження того, що між сторонами були договірні зобов`язання, відповідачем долучено до матеріалів справи скрін-копії відправлених листів з електронної адреси відповідача , у тому числі за 10.05.2022р., на електронну адресу позивача .

Водночас, судова колегія зазначає, що до питань, пов`язаних з вчиненням процесуальних дій, застосовуються ті самі підходи, що і при дослідженні доказів у справі.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Частинами 1-5 ст.96 ГПК України визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Натомість, роздруківка електронного листування, чим по суті є надана відповідачем роздруківка електронної пошти, не може вважатись електронним документом (копією електронного документу) в розумінні ч.1 ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.06.2019р. у справі №904/2882/18, від 24.09.2019р. у справі №922/1151/18, від 28.12.2019р. у справі №922/788/19.

Слід також зазначити, що договори між юридичними особами повинні вчинятись в письмовій формі, при цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - особами, уповноваженими на це їх установчими документами.

Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною.

Намір юридичної особи, яка зробила пропозицію, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, може виражатись лише у разі підписання проекту договору і направлення його іншій стороні. Без підписання такого паперового документу власноруч чи у разі складення електронного документу без накладення електронного підпису уповноваженою на укладення договорів посадовою особою юридичної особи, не можна вважати, що така юридична особа готова взяти на себе зобов`язання у разі прийняття пропозиції укласти договір іншим контрагентом.

Сказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2022р. у справі №922/1246/21.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що надана відповідачем роздруківка листування електронною поштою є паперовою копією електронного доказу, яка не містила електронного підпису відповідача та з якої неможливо встановити вміст вкладення надісланого на електронну адресу - повідомлення з доданими файлами (рахунок на оплату, ВН та Договір), дати їх складення та підписання.

Отже, роздруківка листування електронною поштою, надана відповідачем на підтвердження договірних зобов`язаннь з позивачем є неналежним у розумінні статей 76, 77, Господарського процесуального кодексу України доказом.

Також, як встановлено судом, що надана до матеріалів справи копія платіжного доручення №14 від 21.04.2022р. підтверджує ту обставину, що позивачем на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у сумі 341000,00грн. де у призначенні платежу у даному платіжному дорученні зазначено "Оплата за автозапчастини. Без ПДВ.".

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач не спростував доводи позивача та не надав суду відповідних доказів на підтвердження поставки (передання) автозапчастин, чи доказів повернення коштів у розмірі 341000,00грн., чи доказів, які б мали значення для іншого вирішення спору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає передчасним висновок місцевого господарського суду про те, що дії відповідача щодо надіслання на електронну адресу позивача примірників договору, рахунку, накладної, та дії позивача щодо оплати коштів 341000,00грн. свідчать про те, що між сторонами виникли договірні зобов`язання.

Отже, враховуючи вищенаведене, за відсутності у матеріалах справи доказів укладання між сторонами договору або надання відповідачем послуг (поставки товару) на суму 341000,00грн., відповідач зобов`язаний повернути перераховані позивачем грошові кошти у зазначеному розмірі на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України, як такі, що збережені після припинення існування правової підстави, а тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача в даній частині.

Також, позивачем за користування грошовими коштами заявлено до стягнення з відповідача 1541,51грн. 3% річних нарахованих на підставі ч.2.ст.625 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України унормовано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

В силу ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст.610, 615 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 12.05.2020р. по 05.07.2022р. в розмірі 1541,51грн. на суму заборгованості 341000,00грн..

Водночас, як встановлено судом, матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача про повернення грошових коштів в розмірі 341000,00грн., сплачених згідно платіжного доручення №14 від 21.04.2022р..

З огляду на викладене, враховуючи встановлення судом апеляційної інстанції відсутність між сторонами договірних відносин, а також відсутність вимоги позивача про повернення відповідачем грошових коштів в розмірі 341000,00грн., сплачених згідно платіжного доручення №14 від 21.04.2022р., враховуючи приписи ч.2 ст.530 ЦК України, згідно якої боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що нарахування позивачем 3% річних за період з 12.05.2020р. по 05.07.2022р. в розмірі 1541,51грн. в даному випадку є необґрунтованими.

Виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушеннями норм права при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак наявні правові підстави для її часткового задоволення.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно - західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" області слід задовольнити частково, в свою чергу, керуючись п.3 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, рішення Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 скасувати в частині відмови у стягненні 341000,00грн. заборгованості та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити, а в решті рішення слід залишити без змін.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 03.10.2022р. у справі №918/470/22 скасувати в частині відмови у стягненні 341000,00грн. заборгованості.

В цій частині прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В решті рішення залишити без змін.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції.

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коза Миколи Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" (49000, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.78, ідентифікаційний код 44729608) - 341000грн. 00коп. заборгованості та 5115грн. 00коп. судового збору за подання позовної заяви.

В решті позову відмовити.".

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коза Миколи Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Благодійної організації "Благодійний фонд "Волонтерський центр "Схід" (49000, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.78, ідентифікаційний код 44729608) 7672грн. 50коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Рівненської області.

5. Справу №918/470/22 повернути до Господарського суду Рівненської області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "25" листопада 2022 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.