ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 Справа № 914/2419/21

За позовом: Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Девелопмент», м.Львів,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , м.Львів,

про стягнення 487'297,16 грн за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів,

Суддя Яворський Б.І.,

при секретарі Муравець О.М.

за участю представників:

Прокурор: Леонтьєва Н.Т.,

від позивача: Барда Ю.М.,

від відповідача: Сухай О.В.

від третьої особи: не з`явився.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст.222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу vkz.court.gov.ua.

Суть спору. На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Девелопмент» про стягнення 487'297,16 грн за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами здійснених заходів самоврядного контролю щодо обстеження земельних ділянок встановлено, що відповідач, який з 06.12.2016 на підставі протоколу загальних зборів засновників товариства та акту приймання-передачі громадського будинку (офісних приміщень) від 02.12.2016 набув право власності на об`єкт нерухомості загальною площею 1397,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 17884489), у період з 2018-2021 р.р. користувався земельною ділянкою площею 0,1022га (кадастровий номер :07:001:0031) без наявності належним чином оформлених правовстановлюючих документів, адже договір оренди землі від 31.12.2009, на якій розташована будівля, був укладений із попереднім власником. У вказаний період товариство не сплачувало за користування земельною ділянкою плату за землю, при цьому обгородило ділянку та використовувало її для обслуговування будівлі. Факт використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів з жовтня 2014 року підтверджується також ухвалою ЛМР №4017 від 23.10.2014 про її вилучення для суспільних потреб. Правовою підставою позову є приписи статей 1212-1214 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 серпня 2021 року справу № 914/2419/21 передано на розгляд судді Яворському Б.І.

Ухвалою суду від 16.08.2021 позовну заву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено строк для реалізації учасниками справи процесуальних прав. Ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана за адресою відповідача, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернута на адресу суду за закінченням терміну зберігання.

Хід розгляду справи у підготовчому провадження викладено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.

26.10.2021 позивач подав клопотання(вх.№25125/21) про долучення доказів щодо визначення розміру земельної ділянки.

03.11.2021 прокурор подав клопотання про долучення доказів (вх.№25871/21).

У підготовчому засіданні 04.11.2021 суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу № 914/2411/21 до судового розгляду по суті на 02.12.2021, відомості про що внесено до протоколу судового засідання.

02.12.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву (вх.№29029/21), у якому позовні вимоги частково заперечив та зазначив, що у грудні 2016 р. відповідач на підставі акту приймання-передачі об`єкту житлової нерухомості та протоколу загальних зборів (єдиний засновник товариства ОСОБА_1 ) набув право власності на громадський будинок (офісні приміщення), загальною площею 1397,70 м.кв., за адресою: АДРЕСА_1 . Договір оренди землі від 31.12.2009, укладений між позивачем та ОСОБА_1 на 10 років до 03.12.2019, та зареєстрований за №Г-840. На виконання умов укладеного договору ОСОБА_1 сплачувалась орендна плата у повному обсязі. Зокрема, за період 01.08.2018-31.12.2019 сплачено 281'445,88 грн, про що свідчать платіжне доручення № від 25.09.2018 на суму 13'534,60 грн, №1753 від 23.10.2018 на суму 13'534,60 грн, №1814 від 22.11.2018 на суму 13'534,60 грн, №1809 від 26.12.2018 на суму 13'534,60 грн, №1830 від 22.01.2019 на суму 13'534,60 грн та № від 10.04.2019 на суму 213'772,88 грн., а також лист ДФС у Львівській області №25162/10/50.13-07 від 14.05.2019, що підтверджує відсутність заборгованості по орендній платі за спірну земельну ділянку станом на 14.05.2019. Відповідач у порядку ст.120 ЗК України звертався до позивача з проханням продовження терміну оренди земельної ділянки на тих самих умовах, проте рада відмовила у такому продовженні (лист ЛМР №2403-вих-11924 від 18.02.2020). Зазначив, що з 2020 року відповідач використовує лише частину земельної ділянки, яка знаходиться під нежитловим приміщенням (підвалом), площею 452,40 м.кв., що підтверджується копією технічного паспорта будівлі, тому у період 01.01.2020-31.07.2021 заборгованість з орендної плати визнає у розмірі 113'848,00 грн.

29.12.2021 прокурор подав суду пояснення на відзив відповідача (вх.№31543/21), де зазначив, що з огляду на приписи ч.2 ст.120 ЗК України вказав, що з грудня 2016 року відповідач був фактичним користувачем земельної ділянки площею 0,1022га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :07:001:0031). З моменту виникнення права власності у відповідача виник обов`язок оформлення та реєстрації речового права на земельну ділянку та сплачувати орендну плату за користування нею. Сплата орендної плати ОСОБА_1 не звільняла відповідача від такого обов`язку.

20.01.2022 відповідач подав додаткові пояснення (вх.№1587/22), у яких додатково вказав, зокрема, що право користування земельною ділянкою у ОСОБА_1 припинилося не внаслідок прийняття ухвали ЛМР №4017 від 23.10.2014 «Про відновлення меж пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення Львівського центрального парку культури і відпочинку ім.Б.Хмельницького», а у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди землі, оскільки п.5 вказаної ухвали не був реалізований і договір оренди не розривався. ОСОБА_1 зазначена ухвала оскаржувалась у судовому порядку. Згідно поданого прокурором листа ГУ ДПС від 15.07.2021 станом на 12.07.2021 заборгованість з орендної плати за користування спірною земельною ділянкою відсутня. Оплати від ОСОБА_1 за оренду землі за договором ЛМР не поверталася, з претензіями про наявність заборгованості позивач до відповідача не звертався.

08.02.2022 прокурор подав пояснення (вх.№3530/22) у яких, зокрема, відзначив, що договір оренди в силу ст.31 Закону України «Про оренду землі» припинився в силу переходу права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

09.02.2022 ОСОБА_1 подала суду заяву про вступ у справу в якості третьої особи, на стороні відповідача. Ухвалою від 10.02.2022 суд постановив повернутися до розгляду справи № 914/2419/21 у підготовчому провадженні, залучив ОСОБА_1 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, підготовче засідання призначив на 10.03.2022.

23.05.2022 позивач подав клопотання (вх.№10769/22) про долучення до матеріалів справи доказів щодо сплати ОСОБА_1 орендної плати.

10.06.2022 третя особа подала клопотання про долучення доказів (вх.№12326/22).

Ухвалою від 04.08.2022 Господарський суд Львівської області закрив підготовче провадження, призначив справу до судового розгляду по суті на 11.08.2022.

У період з 06.08.2022 по 14.11.2022 включно суддя Яворський Б.І. перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Ухвалою від 15.11.2022 розгляд справи по суті призначено на 22.11.2022. Явка учасників процесу у судовому засіданні обов`язково не визнавалась.

Прокурор у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові та поясненнях.

Представник позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав.

Відповідач участь повноважного представника у судове засідання забезпечив, визнав заборгованість у розмірі 205'851,28 грн та повідомив, що товариство оплатить дану заборгованість після набрання рішенням законної сили. Просив суд зарахувати здійснені засновником відповідача ОСОБА_1 платежі в рахунок зобов`язань ТзОВ «Грін Девелопмент» за користування спірною земельною ділянкою у період до грудня 2019 року, адже плата за землю до бюджету поступила.

Третя особа в судове засідання не з`явилася.

У судовому засіданні 22.11.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

На підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень за №4625 від 17.09.2008 ОСОБА_1 набуто у власність будинок АДРЕСА_2 .

Ухвалою ЛМР №2788 від 09.07.2009 затверджено перелік землекористувачів, що здійснюють фактичне користування земельними ділянками у межах парків та зелених зон у м.Львові.

У подальшому, ухвалою Львівської міської ради №3137 від 03.12.2009 «Про надання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 » вилучено за згодою з користування Львівського центрального парку культури і відпочинку ім.Б.Хмельницького земельну ділянку площею 0,1022 га та зараховано до земель міста. Пунктом 2 даної ухвали надано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1022га по АДРЕСА_1 в оренду на 10 років для обслуговування адміністративного будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови, за функцією використання землі комерції.

На підставі ухвали ЛМР №3137, Львівською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) 31.12.2009 укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 для обслуговування адміністративного будинку. В оренду передається земельна ділянка, кадастровий номер :07:001:0031, загальною площею 0,1022га, у тому числі під забудовою 0,0399га, під твердим покриттям 0,0136га, під озелененням 0,0487га. Нормативна грошова оцінка земельної становить 996'153,62 грн. орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 29884,61 грн в рік, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Договір укладено на 10 років до 03.12.2019. Дія договору припиняється, серед іншого, у разі викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом.

Відповідач та третя особа стверджує, шо на виконання умов укладеного договору оренди від 31.12.2009 ОСОБА_1 сплачено 281'445,88 грн орендної плати за період серпень 2018 - грудень 2019, що підтверджується платіжним дорученням № від 25.09.2018 на суму 13'534,60 грн (призначення платежу: за оренду землі зг.дог. від 31.12.09 за 08.2018р.), №1753 від 23.10.2018 на суму 13'534,60 грн (…за 09.2018р.), №1814 від 22.11.2018 на суму 13'534,60 грн (… за 10.2018р.), №1809 від 26.12.2018 на суму 13'534,60 грн (… за 11.2018р.), №1830 від 22.01.2019 на суму 13'534,60 грн (за 12.2018р.) та № від 10.04.2019 на суму 213'772,88 грн. (орендна плат з фіз.осіб. зг.повідомлення-рішення №-1304 від 11.03.2019). Листом №25162/10/50.13-07 від 14.05.2019 ДФС у Львівській області підтвердила сплати орендної плати за землю за 2017 рік, 2018 рік та за 2019 рік; повідомила, що станом на 14.05.2019 про заборгованості по орендній за дану земельну ділянку платі відсутня.

Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно щодо відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0031 по АДРЕСА_1 зазначено дату реєстрації прав земельної ділянки - 28.12.2012.

Ухвалою ЛМР №4017 від 23.10.2014 «Про відновлення меж пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення Львівського центрального парку культури і відпочинку ім.Б.Хмельницького» погоджено, зокрема, відновлення меж пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення Львівського центрального парку культури і відпочинку ім.Б.Хмельницького за рахунок земельної ділянки орієнтовною площею 0,1022 га на АДРЕСА_1 та вилучено її для суспільних потреб; визначено таким, що втратив чинність договір оренди землі кадастровий номер :07:001:0031, укладений від 31.12.2009. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 09.01.2020 у справі №461/591/19, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15.12.2020, у задоволенні позову про скасування ухвали ЛМР №4017 від 23.10.2014 відмовлено.

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 23.12.2015 набула права власності на нерухоме майно, загальною площею 1397,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка місця розташування нерухомості: кадастровий номер :07:001:0031, цільове призначення: для обслуговування адміністративного будинку. Договір зареєстровано 31.12.2009 за №Г-840.

Протоколом загальних зборів засновників ТзОВ «Грін Девелопмент» серія та номер 25-11/16 та актом приймання-передачі громадського будинку (офісних приміщень) від 02.12.2016 (видавник - засновник товариства ОСОБА_1 ) ТзОВ «Грін Девелопмент» набуло право власності га громадський будинок (офісні приміщення) загальною площею 1397,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 17884489, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомості, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :07:001:0031, перебуває у приватній власності ТзОВ «Грін Девелопмент» з 06.12.2016. цільове призначення земельної ділянки обслуговування адміністративного будинку.

Згідно з Публічною кадастровою картою України, земельній ділянці площею 0,1022га, кадастровий номер :07:001:0031 присвоєно код класифікації 03.10.

16.07.2021 Відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м.Львові департаменту містобудування Львівської міської ради проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яким встановлено, зокрема, що земельна ділянка площею 0,1022га (кадастровий номер :07:001:0031) використовується ТзОВ «Грін Девелопмент» за відсутності відповідних рішень Львівської міської ради про передачу їх у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. За результатами обстеження складено акт №62 від 16.07.2021 року.

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області, від 14.07.2021, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0031 становить 5'414'412,92 грн. Коефіцієнт індексації - 1,8972. Коефіцієнт Кф: 2,5.

Листом №2403-вих-11924 від 18.02.2020 ЛМР повідомила відповідача про неможливість продовження договору, у зв`язку з відсутністю підстав для такого продовження.

07.07.2021 Львівська обласна прокуратура зверталася до ГУ ДПС у Львівській області зі запитом про надання інформації щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :07:001:0031. У відповідь на вказаний запит ГУ ДПС у Львівській області 15.07.2021 повідомило, що заборгованість з орендної плати за землю станом на 12.07.2021 відсутня. ТзОВ «Грін Девелопмент» податкові декларації з плати за землю за 2019-2021р.р. не подавались.

Ухвалою Львівської міської ради №1995 від 25.05.2017 затверджено Порядок продажу земельних ділянок комунальної власності нарахування орендної плати за землю у м.Львові.

Відповідно до розрахунку орендної плати за землю, наданого управлінням земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради, розмір заборгованості за період з 01.08.2018 року по 31.07.2021 року за користування земельною ділянкою площею 0,1022 га становить 487'297,16 грн.

Третя особа стверджує, що у період 01.08.2018 31.12.2019 нею сплачено 281'445,88 грн. орендної плати за користування земельною ділянкою.

07.02.2022 третя особа направила прокурору та позивачу заяву про зарахування внесених платежів в рахунок зобов`язань ТзОВ «Грін Девелопмент» за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :07:001:0031.

09.03.2022 ГУ ДПС у Львівській області надало інформацію, що ОСОБА_1 за період 01.01.2019 по 03.12.2019 сплачено 213'772,88 грн., а 19.05.2022 ГУ ДПС у Львівській області - щодо щорічних сплат Баляш О.М. орендної плати за землю у період 01.01.2012 по 03.12.2019. (за 2017 рік 231'534,42 грн, за 2018 рік 231'534,42 грн, за 2019 рік 213'772,88 грн).

Прокурор та позивач стверджує, що проведені оплати 18.07.2022 не можуть бути зараховані з підстав відсутності договору оренди у відповідача. У судовому засіданні 22.11.2022, як уже відзначалося, відповідач визнав заборгованість у розмірі 205'851,28 грн, повідомив, що товариство її оплатить, адже у його власності перебуває будівля, яка знаходиться на зазначеній земельній ділянці.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись з цим позовом до суду, прокурор визначив орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Львівську міську раду та зазначив, що прокуратурою 09.07.2021 та 12.07.2021 на адресу ЛМР скеровувались листи щодо надання інформації про перебування земельної ділянки в оренді з наданням підтверджуючих документів, а у разі відсутності таких повідомити про нарахування збитків за користування такою без правовстановлюючих документів. У вказаних листах прокуратура повідомляла про наявність інформації щодо використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Таким чином, незважаючи на те, що позивач володів інформацією про порушення відповідачем законодавства, він самостійно не вживав відповідних заходів та не звертався з позовом до суду. Прокурор зазначив, що в зв`язку з цим звертається до суду з позовом на захист інтересів держави, які полягають у здійсненні представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу, що полягають у даному випадку в забезпеченні надходження коштів до державного бюджету.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Одночасно згідно з положеннями частин 3-5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Як вже зазначалося, своє звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі міської ради прокурор обґрунтовував невжиттям позивачем заходів, спрямованих на звернення з позовом про стягнення плати за землю, чим суттєво порушуються інтереси держави.

Отже, прокурор правомірно оцінив такі дії позивача як бездіяльність і самостійно звернувся з позовом до суду для захисту інтересів держави. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 08.09.2020 (справа №923/359/19), від 09.09.2020 (справа №908/1662/18), від 14.09.2020 (справа №925/285/19).

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до приписів статті 13 Конституції України землі є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюючи владні управлінські функції при прийнятті рішень щодо земель державної та комунальної власності мають діяти виключно у порядок та спосіб визначений законом.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Згідно статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ст.2 ГПК України).

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом частини 2 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У пункті 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Із уведенням у дію 01.01.2002р. нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 Земельного кодексу України.

Принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002р. перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.

Разом з цим 01.01.2013р. набув чинності Закон України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», за змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

Згідно з пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Як передбачено у пункті 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (чинному на час звернення із заявою про надання дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо поділу земельних ділянок) у разі, якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються:

у межах населених пунктів сільськими, селищними, міськими радами;

за межами населених пунктів органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками".

За змістом пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Беручи до уваги наведені положення Конституції України, Земельного кодексу України і пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», ЛМР є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту м. Львів, і момент державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Цьому висновку відповідає також положення пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 5245-VI: «державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом», що з урахуванням змісту пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 5245-VI лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.

Відповідно до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

При цьому, за умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Згідно із частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частин 1, 3, 4 та 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (ст.83 ЗК України).

Згідно з приписами частин 1 та 2 статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, емфітевзис, суперфіцій, сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав. Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, емфітевзис, суперфіцій, сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування.

Зважаючи на викладене, державна реєстрація права власності територіальної громади на належну їй земельну ділянку проводиться після її сформування та одночасно з державною реєстрацією права власності покупця чи права користування орендаря.

У постанові від 05.08.2022р. у справі №922/2060/20 Верховний Суд також відзначив, що: «…за загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.

Крім цього, нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень статті 79-1 Земельного кодексу України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості».

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як уже відзначалося, земельній ділянці, на якій знаходиться об`єкт нерухомості відповідача, присвоєно кадастровий номер :07:001:0031. Дата реєстрації прав земельної ділянки відбулась 28.12.2012. Отже, у силу наведених вище положень ЗК України спірна земельна ділянка є комунальною власністю і розпорядження такою здійснює ЛМР, ділянка є сформованою, її межі чітко визначені, адже їй присвоєно кадастровий номер.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю це - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп.14.1.147 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Статтею 22 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата справляється у грошовій формі. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №489 від 25.11.2016р. затверджено Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів (далі - Порядок), який застосовується з 01.01.2017. Відповідно до цього Порядку коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), встановлюється на підставі класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010р. №548 (додаток 1 Порядку).

При цьому, пунктами 271.1.1 та 271.1.1.2 статті 271 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено. Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства (п.289.1 ст.289 ПК України).

Статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» регламентовано, що для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково. Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5-7 років (стаття 18 Закону України «Про оцінку земель»).

Частиною 2 статті 20 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Отже, чинне законодавство не містить обгрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, формування такого здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявника, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула (вказаний правовий висновок викладено у постанові ВС від 29.05.2020 у справі №922/2843/19).

Згідно даних Публічної кадастрової карти України, земельній ділянці площею 0,1022 га, кадастровий номер :07:001:0031 присвоєно код класицікації видів цільового призначення земель 03.10. - землі для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, повязаної з отриманням прибутку). Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства від 25.11.2016 №489, для земельної ділянки з кодом КВЦПЗ 03.10 коєфіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (КФ) становить 2.5.

Ухвалою ЛМР від 25.05.2017р. № 1995 затверджено Порядок продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю. Так, п.7.5.1 Порядку встановлено, що річний розмір орендної плати встановлюється у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, за винятком земельних ділянок, використання яких вказано у пунктах 7.6-7.16 цього порядку. Пунктом 7.16.1 Порядку встановлено, що орендна пата за земельні ділянки, надані для обслуговування нежитлових будівель/споруд, складів тощо встановлюється на підставі ухвали ЛМР про передачу земельної ділянки в оренду від 3 до 6% від нормативної грошової оцінки землі, якщо коефіцієнт, який характеризує функціональне використання такої земельної ділянки (Кф), становить 1,2.

Прокурор згідно розрахунку орендної плати, наданого Упралінням земельних ресурсів Департаменту містобудування ЛМР за період 2018-2021 р.р., просить стягнути з відповідача 487'297,16 грн.

Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №1659 від 15.07.2021 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1022 м2 (кадастровий номер :07:001:0031) становить 5'414'412,92 грн. Коефіцієнт, який характеризує функціональне використання такої земельної ділянки становить 2,5.

Відтак, розрахунок безпідставно збережених коштів правомірно проведено на підставі витягу про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок, адже НГО земельних ділянок у м.Львові протягом періоду, за який проводиться нарахування (2019-2021) не змінювалася, середня (базова) вартість 1 кв.м. земель міста визначена ухвалою ЛМР №631 від 30.06.2016 - 423,10 грн, яка щорічно підлягає індексації.

Суд відзначає, що земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021р. у справі №905/1680/20 відзначила, що якщо землекористувач сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, використовує її без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідків події.

За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи статті 120 ЗК України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

З аналізу змісту норм ст. ст. 1212-1214 ЦК України, абз. 4 ч. 1 ст. 144, абз. 5 ч. 1 ст. 174 ГК України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України (зазначені правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі № 629/4628/16-ц та від 20.11.2018р. у справі №922/3412/17, а також підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021р. у справі №905/1680/20).

Суд також зазначає, що сам факт несплати товариством за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі свідчить про втрату Львівською міською радою майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. При цьому, відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач. Навіть за умови правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, в обраний позивачем спосіб захисту відбувається відновлення справедливої рівноваги між правами та обов`язками сторін спору, встановлення якої ґрунтується на визначеній нормами земельного законодавства умові платності використання земельної ділянки.

Суд бере до уваги інформацію надану ДФС у Львівській області (лист №25162/10/50.13-07 від 14.05.2019), яким фіскальна служба повідомила про розміри сплачено орендної плати за землю за 2017-2019 р.р. та одночасно інформувала, що станом на 14.05.2019 заборгованість по орендній платі відсутня. Крім того, листом від 15.07.2021 Головне управління ДПС у Львівській області повідомляло, що заборгованість з орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0031 станом на 12.07.2021 відсутня, а також листом від 09.03.2022 ГУ ДПС у Львівській області надало інформацію, що ОСОБА_1 за період 01.01.2019 по 03.12.2019 сплачено 213'772,88 грн., а 19.05.2022 ГУ ДПС у Львівській області надало інформацію щодо щорічних сплат Баляш О.М. орендної плати за землю у період 01.01.2012 по 03.12.2019. (за 2017 рік 231'534,42 грн, за 2018 рік 231'534,42 грн, за 2019 рік - 213'772,88 грн). ОСОБА_1 неодноразово підтверджувала, що вона оплатила за користування земельною ділянкою до грудня 2019 року і просила зарахувати ці оплати у рахунок орендної плати ТзОВ «Грін Дівелопмент». Також повідомлла ЛМР, що вона не має наміру звертатися для повернення таких оплат.

Суд погоджується із позицією відповідача про безпідставність позову щодо стягнення 281'445,88 грн, адже фактично плата за землю у період до грудня 2019 року здійснена і принцип платного використання землі в Україні дотриманий. ЛМР підтвердила, а прокурор не заперечила, що кошти за користування земельною ділянкою за цей період на рахунок міської ради надійшли. Тому у цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Решта позовних вимог суд задовольняє, оскільки вони є правомірними, адже відповідних оплат не було, з чим погодився і відповідач , зазначивши, що після набрання рішенням суду законної сили, товариство здійснить відповідну оплату.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Сплата прокурором судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжними дорученнями №1680 від 02.08.2021 на суму 7'309,46 грн.

Відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник з вини відповідача, суд вбачає за можливе застосувати ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України при розподілі судових витрат і судовий збір у розмірі 7'309,46 грн покласти на відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 233, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Девелопмент» (79012, м.Львів, вул.Лижв`ярська, 42; ) на користь Львівської міської ради (79008, м.Львів, пл..Ринок, 1; ) 205'851,28 грн плати за користування земельною ділянкою.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Девелопмент» (79012, м.Львів, вул.Лижв`ярська, 42; ) на користь Львівської обласної прокуратури (79005, м.Львів, пр-т Шевченка, 17/19; ) 7'309,46 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 25.11.2022.

Суддя Яворський Б.І.