РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.12.2022Справа № 910/9755/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний)

до Державного агентства резерву України

про стягнення 48 049,33 грн.,

Без виклику (повідомлення) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного агентства резерву України (далі - відповідач) вартості наданих відповідачу за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 19.10.2015 року № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 послуг зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2021 році у розмірі 48 049,33 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року відкрито провадження у справі № 910/9755/22, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

26.10.2022 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Державного агентства резерву України від 18.10.2022 року № 50/юр на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову з огляду на те, що акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву разом зі звітом про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2021 рік позивачем було направлено 16.02.2022 року, тобто з порушенням умов договору, тоді як, у зв`язку із закінченням попереднього бюджетного року, Держрезерв не мав правових підстав для бюджетних асигнувань для погодження вищезазначеного акту за 2021 рік. Враховуючи те, що витрати за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивачем з Держрезервом за 2021 рік не узгоджено, а акти взаєморозрахунків фактичних витрат у заявленій позивачем до стягнення сумі не підписані, зважаючи на неможливість відповідача зареєструвати кредиторську заборгованість перед позивачем, Державне агентство резерву України зазначало про відсутність у нього правових підстав для здійснення відшкодування спірних витрат позивача. Означений відзив прийнято судом до розгляду.

07.11.2022 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача від 07.11.2022 року на відзив на позовну заяву, в якій Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" вказало, що пред`явлені ним вимоги про відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за договором від 19.10.2015 року № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 відповідають умовам цього правочину та нормам чинного законодавства України.

Інших клопотань чи заяв, у тому числі по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.10.2015 року між Державним агентством резерву України (далі - Держрезерв) та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (найменування якої у подальшому змінено на Південну філію Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) (далі - зберігач) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 (далі - Договір), за умовами якого Держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1 мр.

Означений правочин, у також укладені у подальшому додаткові угоди до нього, підписані уповноваженими представниками його сторін та скріплені відбитками печаток наведених контрагентів.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2 Договору зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) здійснюється у складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача. Передбачені цим Договором форми актів затверджується Держрезервом.

Пунктами 3.1, 3.2 Договору на Держрезерв покладено обов`язок відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі, а також оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки).

За умовами пункту 4.1 вказаного правочину вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4.2 Договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між Держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат).

Пунктом 7.3 Договору встановлено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів Держрезерву на відпуск матеріальних цінностей).

З матеріалів справи вбачається, що у додатковій угоді від 19.10.2016 року № 1 до Договору його сторони вирішили погодити розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2016 рік в сумі 59 824,34 грн., у тому числі ПДВ 9 970,72 грн. Сторони також домовились, що згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладання, тобто з 01.01.2016 року, і діють до 31.12.2016 року.

Додатковими угодами від 30.10.2018 року № 2 та від 29.11.2019 року № 5 сторони Договору внесли зміни до цього правочину в частині відомостей про юридичні адреси та банківські реквізити сторін.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення зберігачем своїх зобов`язань за Договором.

Судом встановлено, що листом за вхідним № 239/27/ОВ від 18.05.2021 року відповідач направив на адресу Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" погоджений Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2021 рік на суму 48 762,80 грн. (з ПДВ). Означений Кошторис погоджений Держрезервом та затверджений начальником адміністрації морського порту Південний 19.01.2021 року.

Листом від 24.06.2021 року № 14/27-01-04-38 позивач звернувся до Державного агентства резерву України з пропозицією укласти додаткову угоду до Договору щодо погодження розміру коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2021 рік. До наведеного листа позивачем долучено підписаний ним проект відповідної додаткової угоди (у двох примірниках), яким передбачено, що розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2021 рік становить 48 762,80 грн., у тому числі ПДВ - 8 127,13 грн. Вказаним проектом також унормовано, що оплата здійснюється на підставі актів на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а умови цієї додаткової угоди згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до її укладання, тобто з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року.

Вищенаведений лист з офертою позивача був отриманий уповноваженим представником Держрезерву 30.06.2021 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення. Однак, запропонований позивачем проект додаткової угоди до Договору підписаний відповідачем не був, тоді як жодних заперечень щодо змісту цієї додаткової угоди Держрезервом не висловлено.

Листом від 16.02.2022 року № 5/27-01-04-38 позивач направив на адресу Держрезерву звіт про витрати адміністрації морського порту Південний за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву з розрахунками на 2021 рік, до якого також долучено, зокрема, акт відшкодування витрат на суму 48 049,33 грн., звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на суму 48 049,33 грн. (фактичні витрати) та інші документи.

Судом встановлено, що наведене відправлення було отримано уповноваженим представником Держрезерву 21.02.2022 року, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія повідомлення про вручення цього поштового відправлення № 700.

Проте відповідачем вищевказаний акт відшкодування витрат на суму 48 049,33 грн. та звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на суму 48 049,33 грн. погоджені не були з посиланням на закінчення бюджетного 2021 року та втрату чинності бюджетними призначеннями, про що позивача повідомлено листом за вхідним № 1080/27/вх від 10.06.2022 року.

Листом від 21.06.2022 року № 29/27-01-04-38 позивач повторно направив на адресу Держрезерву, зокрема, акт відшкодування витрат та звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на суму 48 049,33 грн., однак такі документи погоджені відповідачем не були з аналогічних підстав.

Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе за Договором грошових зобов`язань в частині сплати на користь зберігача вартості наданих ним послуг зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2021 році на суму 48 049,33 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами Договору, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 66 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу (частина 1 статті 937 Цивільного кодексу України).

Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частиною 1 статті 946 та частиною 1 статті 947 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

За умовами частини 2 наведеної статті Кодексу якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач погодив Кошторис витрат Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2021 рік на суму 48 762,80 грн. (з ПДВ).

Судом встановлено та відповідачем під час розгляду справи не заперечувалося, що позивач надсилав на адресу Державного агентства резерву України проект додаткової угоди до Договору (у двох примірниках) про зміну розміру коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2021 рік, яким передбачено, що розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2021 рік становить 48 762,80 грн., у тому числі ПДВ - 8 127,13 грн. Проте, відповідач означений проект додаткової угоди не підписав. Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Державне агентство резерву України заперечувало щодо розміру витрат позивача протягом цього періоду.

З матеріалів справи також вбачається, що листами від 16.02.2022 року № 5/27-01-04-38 та від 21.06.2022 року № 29/27-01-04-38 позивач направляв на адресу Держрезерву, зокрема, акт відшкодування витрат та звіт про витрати адміністрації морського порту Південний на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2021 рік в сумі 48 049,33 грн. Однак, такі документи погоджені відповідачем не були з посиланням на закінчення бюджетного 2021 року та втрату чинності бюджетними призначеннями.

Разом із тим, з наявної у матеріалах справи копії звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2021 рік, сума грошових коштів у розмірі 48 049,33 грн. є розміром фактичних витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2021 рік та складається із сум нарахованої заробітної плати працівникам позивача в сумі 8 707,09 грн.; вартості паливних матеріалів (на опалення) - 24 957,94 грн.; амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання - 6 376,08 грн.; податку на додану вартість - 8 008,22 грн.

Водночас відповідач понесені позивачем витрати останньому не відшкодував, що не заперечувалося Державним агентством резерву України у відзиві на позовну заяву.

Як було зазначено вище, за умовами пунктів 3.1, 4.1 Договору на Держрезерв покладено обов`язок відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі, тоді як вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532 (далі - Порядок), сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Згідно з пунктом 6 Порядку сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою: Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур; Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об`єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

На підтвердження понесених витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2021 рік на суму 48 049,33 грн. позивачем до матеріалів справи долучено акт відшкодування витрат на суму 48 049,33 грн., звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на суму 48 049,33 грн. (фактичні витрати), розрахунок заробітної плати, довідку від 14.02.2022 року № 215 про заробітну плату, розрахунок амортизації основних виробничих фондів, довідку щодо амортизаційних витрат, розрахунок фактичних витрат тепла на опалення площі 82,95 м2 у приміщенні складу 607 корпусу (інв. № 1141) в ПФ ДП "Адміністрація морських портів України" та копії актів прийому-передачі наданих послуг постачання теплової енергії (гаряча вода).

Дослідивши надані позивачем документи, суд дійшов висновку, що зберігачем документально підтверджено його витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2021 рік на суму 45 321,59 грн.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження заперечень Державного агентства резерву України проти наданого позивачем акту відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву адміністрації морського порту Південний за 2021 рік на загальну суму 45 321,59 грн. Більше того, у відзиві на позовну заяву відповідачем не надано контррозрахунку витрат позивача по зберіганню матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2021 рік та не викладено заперечень стосовно його необґрунтованості.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб`єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Отже, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву для позивача є обов`язковим в силу вимог закону.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, Державне агентство резерву України посилалося на те, що витрати за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивачем з Держрезервом за 2021 рік не узгоджено, а акти взаєморозрахунків фактичних витрат у заявленій позивачем до стягнення сумі не підписані, зважаючи на неможливість відповідача зареєструвати кредиторську заборгованість перед позивачем. За таких обставин, Державне агентство резерву України зазначало про відсутність у нього правових підстав для здійснення відшкодування спірних витрат позивача.

Проте такі заперечення не беруться судом до уваги, оскільки не спростовують обґрунтованості вимог позивача у даній справі. Суд також звертає увагу на те, що за частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 року в справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 року в справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Отже, відсутність бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати послуг зберігання за відповідним діючим Договором.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за Договором, яка складає 48 049,33 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов підлягає задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд враховує висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано доказів на підтвердження вчасної та повної оплати послуг зберігання за Договором протягом спірного періоду, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позову.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28; ) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14; ) в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) (65481, місто Южне, вулиця Берегова, будинок 11; код ЄДРПОУ ВП 38728549) 48 049 (сорок вісім тисяч сорок дев`ять) грн. 33 коп. основного боргу, а також 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 02.12.2022 року.

Суддя В.С. Ломака