ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2022 р. Справа№ 927/1164/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника (-ів): згідно з протоколом судового засідання від 22.11.2022

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро"

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 25.01.2022 (повний текст підписано та складено 28.01.2022)

у справі №927/1164/21 (суддя Моцьора В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро"

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропартнер"

про стягнення 540 903,70 грн

УСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Біокарт-Агро» подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» про стягнення 450000,00грн заборгованості як оплату за повернутий товар, 27813,70грн - 3% річних, 63090,00грн - інфляційних нарахувань.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами було укладено договір №435/12 від 15.12.2017 щодо поставки мінеральних добрив, по якому відповідач поставив товар позивачу, а позивач здійснив за нього оплату. Водночас поставлений товар було повернуто відповідачу по накладній №3 від 22.10.2019, що стало підставою для повернення відповідачем коштів, сплачених позивачем за такий товар. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.01.2022 у справі №927/1164/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів, у розмінні статей 76-79 ГПК України, не доведено порушення відповідачем договірних зобов`язань з повернення коштів за повернутий товар по Договору №435/12 від 15.12.2017. Судом зазначено, що оскільки, позивач повернув відповідачу 680 т селітри аміачної, вартістю 6460000,00грн, згідно з накладною на повернення постачальнику №3 від 22.10.2019, що не передбачено умовами договору, то такі дії позивача є позадоговірними, тому ст.526 ЦК України не може бути підставою для стягнення заборгованості у сумі 450000,00грн, яка заявлена позивачем.

Не погодившись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення від 25.01.2022 у справі №927/1164/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надана належна правова оцінка доводам сторони позивача та не була надана належна правова оцінка правовідносинам сторін, що свідчить про незаконність, невмотивованість та правову невизначеність оскаржуваного судового рішення. Також апелянт указує на те, що оскільки судом встановлено відсутність між сторонами у справі будь-яких договірних правовідносин вбачається факт безпідставного володіння відповідачем грошовими коштами та підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2022 апеляційну скаргу у справі №927/1164/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Коробенко Г.П., судді: Козир Т.П., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи №927/1164/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №927/1164/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №927/1164/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" та призначено розгляд справи.

16.09.2022 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропартнер" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції від 25.01.2022 залишити без змін. При цьому відповідач зазначає, що оскаржуване рішення відповідає законодавству та матеріалам справи та указує на те, що звертаючись з позовом позивач підставою позову визначив договір поставки № 435/12 від 15.12.2017 та обґрунтовує стягнення боргу ст. 526 ЦК України. А отже, позивач мав самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію, змінити її на ст. 1212 ЦК України, чого їм зроблено не було.

Розгляд справи неодноразово відкладався. Від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в якому він повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

У судове засідання, яке відбулось 22.11.2022 з`явився представник відповідача, який надав суду пояснення по суті апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку, що апляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

15.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біокарт-Агро» (далі - покупець) укладено договір №435/12 (далі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору продавець поставляє, а покупець приймає мінеральні добрива (надалі - товар) на умовах даного договору. Кількість, номенклатура, ціна, строки та інші умови поставки кожної партії товару, що постачається згідно даного договору. визначаються у специфікаціях, що є додатками до даного договору і становлять його невід`ємну частину (в подальшому "Додатки").

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання (п.11.4 договору).

15.12.2017 сторонами договору підписано Додаток №1/12 до договору, у якому погоджено найменування товару, його кількість, ціну за одиницю та вартість з ПДВ.

Згідно з Додатком №1/12 до договору загальна вартість товару, який поставляється становить 23431000,00грн; товар поставляється і ціна відповідно погоджена сторонами на умовах поставки: EXW та підпорядковуються умовам Інкотермс-2010; адреса складу продавця: Чернігівська область, смт Ріпки, вул. Вокзальна, будинок №9; відвантаження відбувається наступним чином: 680 т селітри аміачної відвантажується в строк по 19.12.2017 включно, залишок товару відвантажується в строк до 15.03.2018; умови оплати - попередня оплата 100% в строк по 22.12.2017 включно згідно наданого рахунка.

На виконання умов договору, Додатку №1/12 відповідач виставив позивачу рахунок на оплату №3284 від 19.12.2017.

19.12.2017 ТОВ "Агропартнер" здійснило поставку ТОВ "Біокарт-Агро" селітри аміачної в біг/бегах вир-во Україна кількістю 680 т вартістю 6460000,00грн, що підтверджується видатковою накладною №4645 від 19.12.2017;

ТОВ "Біокарт-Агро" здійснило часткову оплату за поставлений товар на загальну суму 110000,00грн, а саме: 22.12.2017 платіжними дорученнями №2430 на суму 250000,00грн, №2431 на суму 400000,00грн та 27.12.2017 платіжним дорученням №2440 на суму 450000,00грн.

Листом від 20.02.2018 ТОВ "Біокарт-Агро" звернулось до ТОВ "Агропартнер" з проханням повернути грошові кошти у сумі 650000,00грн як помилково перераховані підприємством згідно платіжних доручень: від 22.12.2017 №2430 на суму 250000,00грн, від 22.12.2017 №2431 на суму 400000,00грн

13.03.2018 ТОВ "Агропартнер" повернуло ТОВ "Біокарт-Агро" грошові кошти в сумі 650000,00грн на підставі листа №02_20_01 від 20.02.2018, про що свідчить платіжне доручення №6135 від 13.03.2018.

22.10.2019 ТОВ "Біокарт-Агро" повернуло ТОВ "Агропартнер" 680 т селітри аміачної, вартістю 6460000,00грн, що підтверджується накладною на повернення постачальнику №3 від 22.10.2019.

Позивач 07.09.2021 направив відповідачу претензію №10907/01 з вимогою у строк до 17.09.2021 включно повернути кошти в сумі 450000,00грн, сплачені платіжним дорученням від 27.12.2017 №2440, як оплату за поставлений товар.

Відповідач кошти не повернув, що стало підставою для нарахування 3% річних у сумі 27813,70грн за період з 22.10.2019 по 12.11.2021 та інфляційних втрат у сумі 63 090,00грн за період з листопада 2019 року по жовтень 2021 року.

У своєму рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що дії позивача щодо повернення товару є позадоговірними, а отже не може бути застосована ст. 526 ЦК України для стягнення заборгованості з відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначено, що у процесуальному законодавстві діє принцип "суд знає закони", який полягає в тому, що: І) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному (господарському) процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки інше) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "суд знає закони".

Верховний Суд у справах №487/10128/14-ц (Велика Палата Верховного Суду). №587/430/16-ц (Велика Палата Верховного Суду), №917/1739/17 (Велика Палата Верховного Суду), №902/803/17, №904/1093/19. №924/196/19 зробив висновок про те. що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом "суд знає закони" під час розгляду справи мас самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Зазначений висновок Верховного Суду має загальний (універсальний) характер і підлягає застосуванню судами у розгляді справ незалежно від характеру спору та суті спірних правовідносин.

Оскільки судом встановлено відсутність між сторонами у справі будь-яких договірних правовідносин. - вбачається факт безпідставного володіння відповідачем грошовими коштами, перерахованими йому позивачем в сумі 450000,00грн., які сплачені платіжним дорученням від 27.12.2017 №2440, як оплату за поставлений товар, котрий потім було повернуто через його неналежну якість, що визнано сторонами та встановлено рішенням суду першої інстанції.

Таким чином, зясувавши, що у сторін указаного спору склалися позадоговірні відносини, суд першої інстанції при винесенні рішення не надав їм відповідну кваліфікацію.

Так, згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Частиною 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав визнаються речі, в тому числі гроші.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Близьку за змістом позицію викладено у постановах Верховного Суду 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного її майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Отже, відповідач, як одна із сторін зобов`язання, набув зазначені кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором поставки, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, тобто на підставі статті 1212 ЦК України.

Близьку за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі № № 3-138гс14. Той факт , що позивачем були перераховані кошти у сумі 450000, 00 грн за товар, який в подальшому був повернутий відповідачу, сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, грошові кошти в розмірі 450000,00 гри підлягають стягненню з відповідача як безпідставно набуті, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України. Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Судом апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. 530 ЦК України та наявної в матеріалах справи претензії позивача від 07.09.2021р. щодо повернення в строк до 17.09.2021р. суму боргу, здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 18.09.2021 до 12.11.2021, згідно якого до стягнення з відповідача підлягає 4 050, 00 грн інфляційних втрат та 2 071, 23 грн 3% річних.

Згідно зі статтею 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.01.2022 у справі №927/1164/21, з огляду на що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не розглядається.

Судом апеляційної інстанції за результатами прийняття постанови здійсненго новий розподіл судових витрат відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біокарт-Агро" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.01.2022 у справі № 927/1164/21 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» (14013, м. Чернігів, пр.-т Перемоги будинок 133 ідентифікаційний код: 31818929) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Біокарт Агро» (14000, м. Чернігів, вул. Реміснича будинок 28, офіс 306; ідентифікаційний код: 37198918) заборгованість у розмірі 450 000, 00 грн (чотириста п`ятдесят тисяч гривень), 2 071, 00 грн (дві тисячі сімдесят одну гривню) 3% річних, 4 050, 00 грн (чотири тисячі п`ятдесят гривень) інфляційних втрат та 6 841, 35 грн (шість тисяч вісімсот сорок одну гривню тридцять п`ять копійок) судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» (14013, м. Чернігів, пр.-т Перемоги будинок 133 ідентифікаційний код: 31818929) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Біокарт Агро» (14000, м. Чернігів, вул. Реміснича будинок 28, офіс 306; ідентифікаційний код: 37198918) 10 181, 08 грн (десять тисяч сто вісімдесят одну гривню вісім копійок) судового збору за подання апеляційної скарги. Доручити суду першої інстанції видати відповідені накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Матеріали справи № 927/1164/21 повернути Господарському суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 24.11.2022.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук