ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2022 року м.Дніпро Справа № 908/3844/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Антоніка С.Г. (доповідач),

суддів Дарміна М.О.,Іванова О.Г.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної митної служби України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.08.2022 (суддя І. С. Горохов, повний текст якої підписаний 05.09.2022) у справі №908/3844/21

за позовом Комунального підприємства Міжнародний аеропорт Запоріжжя, 69013, м. Запоріжжя, вул. Блакитна, 4

до відповідача Державна митна служба України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця, 69041, м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, буд. 12

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося Комунальне підприємство Міжнародний аеропорт Запоріжжя з позовом до Запорізької митниці Державної фіскальної служби, м. Запоріжжя про стягнення заборгованості за договором № 26.8/04-111 від 03.11.2004 в сумі 58 015,19 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.08.2022 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної митної служба України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця на користь Комунального підприємства Міжнародний аеропорт Запоріжжя заборгованості за електричну енергію в розмірі 41 030,56 грн суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 1605,43 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що законодавством України передбачено лише безоплатне користування відповідачем приміщеннями (ст.188 Митного кодексу України), та не передбачено, що за спожиті відповідачем під час такого безоплатного користування приміщеннями житлово-комунальні послуги обов`язок зі сплати покладається на будь-яку іншу особу. Отже, вартість спожитих житлово-комунальних послуг під час безоплатного користування приміщеннями (в тому числі, вартість електроенергії) повинен сплачувати саме відповідач як особа, яка безпосередньо споживає житлово-комунальні послуги.

Оскільки безпосередньо відповідач споживав житлово-комунальні послуги (послуги електропостачання) у період з січня 2018 року по листопад 2020 року, факт чого відповідачем не заперечується, то обов`язок зі сплати вартості спожитих послуг з електропостачання у вказаному періоді покладається на відповідача.

Доказів відшкодування позивачу як балансоутримувачу приміщень, які займає відповідач, вартості спожитої електроенергії у спірному періоді відповідачем суду не надано.

У зв`язку з порушенням умов договору, відповідачем було допущено прострочення виконання зобов`язання щодо відшкодування вартості спожитої електричної енергії у період з січня 2018 року по листопад 2020 року, та зверненням позивача до суду з даним позовом 29.12.2021, суд дійшов висновку, що строк позовної давності нарахування заборгованості за спожиту енергію за період січня 2018 року по грудень 2018 року, сплив.

Судом була застосована позовна давність та наслідки її спливу до позовних вимог щодо заявленої до стягнення заборгованості. Суд вважає доведеним та належним чином обґрунтованим періодом нарахування заборгованості за прострочення сплати рахунків за спожиту електроенергію є лютий 2019 по листопад 2020, у зв`язку із чим, в задоволенні заборгованості у сумі 16 984,63 грн суд відмовив.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулася Державна митна служба України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- Запорізька митниця ДФС знаходиться в стадії припинення з 29.11.2019. Згідно з вимогами ч. 5. ст. 105 Цивільного кодексу України, строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

29.11.2019 на сайті Територіальних органів ДФС у Запорізькій області оприлюднено оголошення повідомлення щодо реорганізації Запорізької митниці ДФС шляхом приєднання до Дніпровської митниці Держмитслужби.

На протязі шести місяців ні якої претензії до Запорізької митниці ДФС не надходили

Згідно ч.2 ст. 107 Цивільного кодексу України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог, комісія з припинення складає відповідний документ, який передається правонаступнику. У випадку наявності зобов`язань перед кредиторами, дані зобов`язання переходять до правонаступника.

В установлений законодавством строк, позивач, вимог до Запорізької митниці ДФС не надсилав. Запорізька митниця ДФС не складала документ про наявності заборгованості перед кредиторами і у правонаступників не має підстав для їх задоволення.

У випадку не пред`явлення своєчасно таких вимог, вважається, що таких зобов`язань у юридичної особи що припиняється, не має.

- підстав для розірвання договору не має. Митницю влаштовує надання послуг з електропостачання. Саме ці послуги обумовлюють належні умови роботи митного органу. На цей час договір дійсний і підлягає виконанню.

Що стосується оплати за надання послуг Відповідно до п. 3.10 договору з питань розрахунку за електроенергію, що не оговорені даним договором, сторони керуються діючим законодавством, Постановами Кабінету Міністрів, Указами Президента, нормативними актами Національної комісії по питанням регулювання електроенергетики України, додатками та іншими законодавчими документами.

З 01.06.2012 набрав сили Митний кодекс України, який передбачає надання послуг митниці безкоштовно.

Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в позові повністю.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалою колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Антоніка С.Г. (доповідач), суддів: Дарміна М.О., Іванова О.Г. від 26.09.2022 ухвалено відкрити апеляційне провадження у справі №908/3844/22. Ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі та у відзиві, в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2004 між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» та Запорізькою митницею укладено договір № 26.8/04-111, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є своєчасне відшкодування «Аеропорту» його витрат, пов`язаних зі споживанням «Митницею» електроенергії.

Пунктом 2.1.1 договору передбачено, що позивач зобов`язався відпускати відповідачу електроенергію відповідно до умов даного договору та договірним величинам електроспоживання та потужності.

Згідно з п. 2.2.1 договору, відповідач зобов`язався своєчасно відшкодувати позивачу його витрати, пов`язані з споживанням відповідачем активної електроенергії, у відповідності з встановленою системою обліку електроенергії, класом напруги, на умовах даного договору.

Відшкодування позивачу його витрат, пов`язаних з споживанням відповідачем електроенергії та інші платежі за розрахунковий період (місяць) здійснюється по діючим тарифам у відповідності з тарифними групами споживачів (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 3.2. договору, щомісячно за 5 ть днів до кінця звітного місяця «Митниця» направляє у відділ головного енергетика аеропорту: рапорт про спожиту електроенергію з мереж аеропорту.

Пунктом 3.4. договору визначено, що «митниця» здійснює оплату рахунків, пред`явлених позивачем, протягом 3 банківських днів з моменту їх отримання. Підставою для пред`явлення рахунку є Акт наданих послуг, підписаний обома сторонами.

Розділом 6 Договору сторони обумовили, що договір вступає в силу з моменту підписання до 31.12.2005. Якщо за 30 днів до кінцевого строку дії договору від жодної із сторін не надійде письмового звернення про припинення його дії, договір вважається продовженим на черговий календарний рік у той же редакції.

В матеріалах справи відсутні будь - які листи, повідомлення тощо щодо розірвання даного договору. Також позивач зазначив, що даний договір не визнаний в судовому порядку нечинним, та є таким, що підлягає виконанню сторонами.

Господарським судом також встановлено, що Запорізька митниця займала нежитлові приміщення аеровокзалу (Літера КЗ3) ДП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" загальною площею 74,3 кв.м: першому поверсі кімнати № № 60, 61, 70 - загальною площею 36,30 кв.м; на другому поверсі кімнати №№ 132,133,134,135 - загальною площею 38,0 кв.м.

На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. № 854-р та рішення Запорізької міської ради від 30.01.2013р. № 18 цілісний майновий комплекс ДП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» передано у комунальну власність територіальної громади м. Запоріжжя та перетворено на Комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт Запоріжжя».

Згідно з п. 1.1. Статуту Комунальне підприємство "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" є правонаступником всього майна, прав та обов`язків державного підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя".

Відповідно до листа від 06.07.2021 № 7.5-08-02-1/21/13/6836 вбачається, що відповідно до Постанови КМУ від 30.09.2020 № 895 "Деякі питання територіальних органів Державної митної служби" Дніпровська митниця Держимтслужби реорганізована шляхом приєднання до Державної митної служби України, яка є правонаступником всіх прав та обов`язків. Відповідно до наказу Державної митної служби України від 30.06.2021 № 49 - г "Про приймання передання активів та зобов`язань, іншого майна, майнових прав і обов`язків та делегування окремих повноважень керівнику Запорізької митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби" Держмитслужбою делеговано права Запорізькій митниці на прийняття активів, зобов`язань, іншого майна, майнових прав та обов`язків, у т.ч. майна.

Надання послуг з постачання електроенергії відповідачу позивач підтверджує актами прийому-передачі спожитої електричної енергії та відповідними рахунками: № 30 від 31.01.2018 в сумі 953,75 грн, № 320 від 31.03.2018 в сумі 922,26 грн, № 481 від 30.04.2018 в сумі 1020,98 грн, № 625 від 31.05.2018 в сумі 1581,82 грн, № 763 від 30.06.2018 в сумі 1313,88 грн, № 928 від 31.07.2018 в сумі 1975,06 грн, № 1072 від 31.08.2018 в сумі 2010,96 грн, № 1220 від 30.09.2018 в сумі 2034,90 грн, № 1374 від 31.10.2018 в сумі 1350,06 грн, № 1485 від 30.11.2018 в сумі 2901,30 грн, № 1614 від 31.12.2018 в сумі 230,26 грн, № 198 від 28.02.2019 в сумі 1707,16 грн, № 352 від 31.03.2019 в сумі 1204,55 грн, № 507 від 30.04.2019 в сумі 1374,96 грн, № 661від 31.05.2019 в сумі 1847,04 грн, № 799 від 30.06.2019 в сумі 3555,48 грн, № 961 від 31.07.2019 в сумі 2459,59 грн, № 1127 від 31.08.2019 в сумі 3074,27 грн, № 1220 від 30.09.2019 в сумі 1160,71 грн, № 1346 від 31.10.2019 в сумі 2107,81 грн, № 1435 від 30.11.2019 в сумі 1589,54 грн, № 1535 від 31.12.2019 в сумі 1340,59 грн, № 160 від 31.01.2020 в сумі 1605,56 грн, № 416 від 29.02.2020 в сумі 1486,58 грн, № 632 від 31.03.2020 в сумі 1445,93 грн, № 782 від 30.04.2020 в сумі 1725,46 грн, № 955 від 31.05.2020 в сумі 937,69 грн, № 1172 від 30.06.2020 в сумі 2518,09 грн, № 1443 від 31.07.2020 в сумі 2644,67 грн, № 1756 від 31.08.2020.

Зазначені акти та рахунки позивачем направлялись на адресу відповідача, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, копії яких містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначив, що розмір заборгованості та обсяги фактичного споживання ресурсів зазначені в рахунках та актах складені на підставі довідок про споживання електричної енергії за 2018, 2019, 2020 роки, які долучені до матеріалів справи. Зазначені довідки складались на підставі фіксованого обліку споживання електроенергії субспоживачами приєднаного теплового навантаження позивача (інформація з журналів обліку споживання електричної енергії додається). При цьому тарифи врегульовані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, шляхом розміщення інформації щодо роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, на офіційному веб-сайті.

В обумовлений договором строк оплату по вказаним рахункам відповідач не здійснив.

Позивач звертався до відповідача з претензіями (вх. № 1514/10-2020 та вх. № 1293/08-2021) щодо погашення заборгованості за договором № 26.8/04-111.

20.08.2021 відповідач направив позивачу відповідь (вх. № 9/11/08-70-10) на претензію вх. № 1293/08-2021 якою повідомив про те, що відповідно до ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України, підстав для її задоволення не має.

В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача але без результатно.

У зв`язку із тим, що відповідачем не були оплачені отримані послуги за договором № 26.8/04-111, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вартість спожитої відповідачем електричної енергії у період з січня 2018 року по листопад 2020 року у загальному розмірі 58 015,19 грн.

Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, 2 статті 188 Митного кодексу України, метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам митних органів у виконанні ними своїх службових обов`язків.

Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує митні органи необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи.

Даною нормою Закону встановлено обов`язок відповідних адміністрацій надавати митним органам на безоплатній основі в користування лише приміщення, обладнання, засоби зв`язку. Створення ж належних умов для роботи полягає в забезпеченні можливості митних органів користуватися комунальними послугами. При цьому Закон не покладає на відповідні адміністрації обов`язок здійснювати за митні органи оплату за спожиті ними послуги, які надаються третіми особами.

Тому за спожиту електроенергію оплату повинні здійснювати митні органи.

Посилання апелянта на те, що позивач знаходиться в процедурі реорганізації і в установлений ч.5 ст.105 ЦК України строк відповідач не звертався до ліквідаційної комісії, а тому зобов`язання відповідача є припиненим, отже позовні вимоги безпідставними не приймається судом до уваги з наступних підстав.

Частина 5 статті 105 ЦК України встановлює строк в межах якого кредитори можуть заявляти свої вимоги до ліквідаційної комісії.

Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами (ч.2 ст.107 ЦК України).

При цьому колегія суддів зазначає, що ні ст.105, ні ст.107 ЦК України, ні жодною нормою права, яка регулює порядок реорганізації юридичної особи, не передбачено припинення зобов`язання такої особи перед кредитором у разі не звернення (кредитора) з вимогами до ліквідаційної комісії у строк встановлений законом.

Таким чином, апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Рішення суду слід залишити без змін.

Судові витрати покладається на заявника апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної митної служби України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця залишити без задоволення

Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.08.2022 у справі №908/3844/21 залишити без змін.

Головуючий суддя С.Г. Антонік

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.Г. Іванов