ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01 грудня 2022 року Справа № 903/772/22

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/772/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БКМ-Україна" про стягнення 184014,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

04.10.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю Веставтотрейд надіслало на адресу суду позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "БКМ-Україна" про стягнення 184014,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №39/1-2019 від 24.10.2019 про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом зобов`язань по оплаті наданих послуг.

Позивач просить суд розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 07.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ухвалу суду отримав 13.10.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень №3960.

Строк для подання відзиву - до 28.10.2022 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Разом з цим суд вважає, що дана обставина не є перешкодою для розгляду справи.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 24.10.2019 між ТОВ «БКМ-Україна» (далі- замовник, відповідач) та ТОВ «ВЕСТАВТОТРЕЙД» (далі перевізник, позивач) укладено Договір №39/1-2019 про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом (а.с.6-8).

Відповідно до п. 1.1 договору, у відповідності до умов цього договору замовник доручає і надає для перевезення вантаж, а перевізник зобов`язується здійснити перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні відповідно до умов заявок замовника, а замовник зобов`язується сплатити погоджену сторонами провізну плату.

Згідно п. 1.2. договору заявка є невід`ємною частиною цього договору, в якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування товару, кількість (вага) та пакування вантажу, його особливі характеристики, найменування та адреса відправника та одержувача, напрямок перевезення, пункти завантаження та розвантаження, пункти пересилання кордону України, державні реєстраційні номери транспортного засобу, прізвище, ім`я та по- батькові водія транспортного засобу, вимоги щодо технічного стану транспортного засобу, особливі вказівки замовника, дата і час завантаження та розвантаження або строк виконання перевезення, розмір оплати, що включає плату експедитору та вартість послуг третіх осіб, якщо вони залучені експедитором для виконання цього договору.

У відповідності до п.п. 3.1., 3.2. договору ціни на послуги та порядок розрахунків за цим договором узгоджуються сторонами в заявках.

Розрахунки між замовником і перевізником здійснюються відповідно до діючого законодавства України не пізніше 5 днів з моменту отримання оригіналів документів: рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної з відміткою одержувача про прийняття вантажу, акту виконаних робіт, податкових накладних.

Як слідує з матеріалів справи, сторонами шляхом обміну електронними листами були укладені заявки №1 на ТЕО від 03.12.2021, №1 на ТЕО від 19.01.2022, №2 на ТЕО від 19.01.2022, №3 на ТЕО від 16.02.2022 на транспортно-експедиційне обслуговування (а.с.9, 14, 19, 24).

Відповідно до п. 8 заявок на транспортно-експедиційне обслуговування заявка, що передана і підписана за допомогою факсимільного зв`язку має юридичну силу за умови підтвердження її підписом та штампом/печаткою обох сторін.

Як вбачається із копій доданих до матеріалів справи заявок №1 на ТЕО від 03.12.2021, №1 на ТЕО від 19.01.2022, №2 на ТЕО від 19.01.2022, №3 на ТЕО від 16.02.2022 на транспортно-експедиційне обслуговування, вони підписані директорами сторін та скріплені печатками товариств.

На виконання умов заявки №1 на ТЕО від 03.12.2021 ТзОВ Веставтотрейд виконало перевезення вантажів за маршрутом: м. Мінськ (Білорусь) - м. Луцьк на суму 1425,00 євро; на виконання умов заявки №1 на ТЕО від 19.01.2022 за маршрутом м. Мінськ (Білорусь) - м. Луцьк на суму 1475,00 євро; на виконання умов заявки №2 на ТЕО від 19.01.2022 за маршрутом м. Мінськ (Білорусь) - м. Луцьк на суму 1475,00 євро; на виконання умов заявки №3 на ТЕО від 16.02.2022 за маршрутом м м. Мінськ (Білорусь) - м. Луцьк на суму 1425,00 євро, а всього відповідач виконав перевезення на загальну суму 5800,00 євро.

За змістом пункту заявок «Вартість перевезення, умови оплати», - кошти сплачуються безготівково у гривнях за курсом НБУ, встановленим на день завантаження.

Дата завантаження по заявці №1 на ТЕО від 03.12.2021- 08 грудня 2021 - відповідає даті складання СМR, відображеній в графі 21 накладної. Курс НБУ на вказану дату становив 30,7277 за 1 євро, що передбачає оплату перевезення у сумі 43786,97 грн.= (1400 x3 0,7277). Втім, у виставленому Рахунку-фактурі вказана сума була заокруглена до цілих - 43787,00 грн.

Дата завантаження по заявці №1 на ТЕО від 19.01.2022 - 24 січня 2022 - відповідає даті складання СМR, відображеній в графі 21 накладної. Курс НБУ на вказану дату становив 32,1099 за 1 євро, що передбачає оплату перевезення у сумі 47362,10 грн.= (1475х32,1099). Втім, у виставленому Рахунку-фактурі вказана сума була заокруглена до цілих - 47362,00 грн.

Дата завантаження по заявці №2 на ТЕО від 19.01.2022 - 24 січня 2022 - відповідає даті складання СМR, відображеній в графі 21 накладної. Курс НБУ на вказану дату становив 32,1099 за 1 євро, що передбачає оплату перевезення у сумі 47362,10 грн.= (1475x32,1099). Втім, у виставленому Рахунку-фактурі вказана сума була заокруглена до цілих - 47362,00 грн.

Дата завантаження по заявці №3 на ТЕО від 16.02.2022 - 17 лютого 2022 р. - відповідає даті складання СМR, відображеній в графі 21 накладної. Курс НБУ на вказану дату становив 31,932 за 1 євро, що передбачає оплату перевезення у сумі 45503,10 грн.= (1450х31,932). Втім, у виставленому рахунку- фактурі вказана сума була заокруглена до цілих - 45503,00 грн.

Факт перевезення позивачем вантажу підтверджується товарно-транспортними накладними CMR №327, №326, №337, №340 (а.с.10, 15, 20, 25).

На товарно-транспортних накладних містяться відмітками відповідальної особи вантажоодержувача про отримання вантажу та печатки отримувача вантажу.

Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №В-00000659, №В-00000027, №В-00000028, №В-00000059 (а.с.12, 17, 22, 27).

Позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на оплату №В-00000504 від 12.12.2021 на суму 43787,00 грн., №В-00000024 від 28.01.2022 на суму 47362,00 грн., №В-00000025 від 28.01.2022 на суму 47362,00 грн., №В-00000057 від 18.02.2022 на суму 45503,00 грн., а всього на суму 184014,00 грн. (а.с.11,16, 21, 26).

Документи по заявках №1 на ТЕО від 03.12.2021, №1 на ТЕО від 19.01.2022, №2 на ТЕО від 19.01.2022, отримання яких є підставою для здійснення оплати, разом з документами за попередні перевезення, були направлені на адресу замовника перевезення Рекомендованим листом №060 з повідомленням про вручення (а.с.30-31). Документи отримані 09.02.2022. Отже, строк оплати до 14.02.2022. З 15.02.2022 ТОВ «БКМ-У країна» є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання по заявках №1 на ТЕО від 03.12.2021, №1 на ТЕО від 19.01.2022, №2 на ТЕО від 19.01.2022.

Документи по заявці №3 на ТЕО від 16.02.2022, отримання яких є підставою для здійснення оплати, разом з документами за попередні перевезення, були направлені на адресу замовника перевезення Рекомендованим листом №258 з повідомленням про вручення (а.с.29-30). Документи отримані 24.03.2022. Отже, строк оплати до 29.03.2022. З 30.03.2022 ТОВ «БКМ-У країна» є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання по заявці №3 на ТЕО від 16.02.2022.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за переданий товар на час розгляду справи становить 184014,00 грн.

Доказів, які б спростовували заборгованість в розмірі 184014,00 грн., або доказів її оплати, відповідач суду не надав.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Згідно п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, що передбачено статтею 629 ЦК України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторонами у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 184014,00 грн.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2760,21 грн відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Подаючи позов до суду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь відповідача витрати, понесені на правову допомогу адвоката в розмірі 17500 грн. та в разі задоволення позову - 5000 грн. гонорару успіху.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Пунктом 1 частини 2 статті 126, частиною 8 статті 129 ГПК України, визначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Згідно із ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону №5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 дійшла висновку про те, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат.

Відповідно, обґрунтованість її стягнення підлягає оцінці з урахуванням співмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивач приєднав до матеріалів справи копію договору про правову допомогу від 23.09.2022 (а.с.33-), довіреність від 23.09.2022 (а.с.34), копію квитанції до прибуткового касового ордеру №05-09 від 26.09.2022 (а.с.35), копію акта приймання-передачі наданих послуг від 26.09.2022 (а.с. 36), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №507 (а.с. 37).

В акті приймання-передачі наданих послуг від 26.09.2022 зазначено види послуг, які надавались адвокатом та витрачений час, зокрема, огляд, аналіз та попередня правова оцінка документів та ін. доказів за їх місцезнаходженням 8 год. 10 хв., проведення заходів досудового врегулювання спору проведення переговорів на предмет повернення борг 0 год. 30 хв., аналіз судової практики - 1 год. 20 хв., підготовка пакету документів, необхідних для звернення до суду, виготовлення позовної заяви 16 год. 20 хв., проведення арифметичних розрахунків 1 год. 10 хв., вчинення інших дій необхідних для розгляду справи в суді та на стадії примусового виконання судового рішення - 7 год.

Загальна вартість Послуг складає 17500,00 грн.

В позовній заяві позивач зазначає, що з метою ознайомлення з матеріалами справи, досудового врегулювання спору, підготовки позовної заяви та юридичного супроводу справи в суді та на стадії примусового виконання судового рішення, позивачем понесені попередні витрати на правову допомогу адвоката у сумі 17500,00 грн. Розрахунок витрат проведений, шляхом додавання вартості окремих дій адвоката, визначних Договором про правову допомогу:

- 4400,00 грн. - за огляд, вивчення та попередню оцінку документів та ін. доказів за їх місцезнаходженням,

- 300,00 грн. -за проведення переговорів на предмет повернення боргу,

- 700,00 грн. - за аналіз судової практики,

- 7400,00 грн. - за підготовку позовної заяви та пакету документів, необхідних для звернення до суду,

- 800,00 грн. - за проведення арифметичних розрахунків,

- 2900,00 грн. - за вчинення інших дій необхідних для розгляду справи та її повного юридичного супроводу (в т.ч. підготовка пояснень, заяв на виконання ухвал та заяв по суті, клопотань, тощо), в тому числі, забезпечення виконання судового рішення.

У Договорі про правову допомогу сторони домовилися про премію (гонорар успіху) який повинен бути сплачений адвокату у випадку вирішення спору на користь клієнта. Гонорар успіху складає 5000,00 грн.

Однак, при додаванні вищевказаних сум, сума витрат на правничу допомогу становить 16500,00 грн. Отже, в задоволенні 100,00 грн. слід відмовити, як безпідставно заявлених.

Дослідивши надані ТзОВ Веставтотрейд на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу докази, суд дійшов висновку, що витрати на оплату правничої допомоги адвоката підлягають відшкодуванню в розмірі 13300,00 грн. (4400,00 грн. - за огляд, вивчення та попередню оцінку документів та ін. доказів за їх місцезнаходженням, 700,00 грн. - за аналіз судової практики, 7400,00 грн. - за підготовку позовної заяви та пакету документів, необхідних для звернення до суду, 800,00 грн. - за проведення арифметичних розрахунків) та 5000 грн. гонорару.

В частині стягнення витрат на послуги адвоката в розмірі 4200 грн. слід відмовити, оскільки витрати в цьому розмірі є безпідставно заявленими та необґрунтованими, адже позивач не довів, які інші дії, необхідні для розгляду справи та її повного юридичного супроводу, були вчинені адвокатом (вимоги-претензії про повернення боргу, пояснення, заяви по суті спору адвокат не подавав, клопотання не заявляв, судове засідання проводилось за відсутності представників сторін).

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БКМ-Україна" (вулиця Ковельська,2, офіс 510, місто Луцьк, 43016, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Веставтотрейд" (вулиця Вахтангова,2а, місто Луцьк, 43006, ) 184014,00 грн. (сто вісімдесят чотири тисячі чотирнадцять гривень) заборгованості, а також 2760,21 грн. (дві тисячі сімсот шістдесят гривень двадцять одна копійка) витрат по сплаті судового збору, 13300,00 грн. витрат на правову допомогу, 5000 грн. відшкодування гонорару успіху.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар