УХВАЛА

24 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 910/11872/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Баранець О.М., Кондратова І.Д.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Мудрий С.М.)

від 17.01.2022

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.)

від 08.09.2022

у справі № 910/11872/21

за позовом ОСОБА_1

до Релігійної організації "Благодійне місійне товариство "Слово життя", Державної служби України з питань етнополітики та свободи совісті

про визнання недійними рішень загальних зборів і правління та скасування реєстраційної дії (запису) у ЄДР

за участю представників учасників справи:

позивача - Бодюк В.А. ,

відповідача 1 - Гавриленко Р.М. , Моісеєнко М.Ю. ;

відповідача 2 - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Релігійної організації "Благодійне місійне товариство "Слово життя" (далі - РО "Слово життя") та Державної служби України з питань етнополітики та свободи совісті про визнання недійним рішення, оформленого протоколом №13/11-2020 загальних зборів РО "Слово життя" від 13.11.2020; визнання недійним рішення, оформленого протоколом №14/11-2020 засідання правління РО "Слово життя" від 14.11.2020 та скасування реєстраційної дії (запису) №004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної щодо РО "Слово життя" 01.12.2020 державним реєстратором.

1.2. Позовні вимоги про скасування рішень організації та скасування реєстраційної дії обґрунтовані тим, що позивач (як президент організації) не скликав ані загальні збори, ані засідання правління, на яких неуповноваженими особами прийнято оспорювані рішення. Позивача як члена товариства не було повідомлено про час та місце проведення зборів, про питання порядку денного. Він на зборах присутнім не був, участі в них не брав. Позивачем зазначено, що він є тією особо, про припинення повноважень котрої було прийнято оспорювані рішення.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено, що оспорювані ним рішення (загальних зборів і правління, оформлені протоколом №13/11-2020 загальних зборів РО "Слово життя" від 13.11.2020 та оформлені протоколом №14/11-20 засідання правління РО "Слово життя" від 14.11.2020) порушують його корпоративні права (як члена товариства), передбачені ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України. А тому суд першої інстанції дійшов висновку, що корпоративне право позивача, за захистом якого він звернувся до господарського суду, не порушено відповідачем у зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність такого корпоративного права.

З врахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що похідна вимога щодо скасування реєстраційної дії (записи) №004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної 01.12.2020 щодо РО "Слово життя" 01.12.2020 державним реєстратором, також не підлягає задоволенню.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 змінено, його мотивувальну частину викладено в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що хоч у позивача відсутнє корпоративне право в розумінні ст. 167 Господарського кодексу України, однак, у нього наявні права, передбачені Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації". При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що спір у справі стосується правомірності ухваленого релігійною організацією рішення щодо звільнення її керівника, і хоч такий спір не є корпоративним, однак відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і має розглядатись у порядку господарського судочинства. Саме в цій частині висновок суду першої інстанції змінено шляхом його викладення у редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Щодо суті позовних вимог, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ані положення Закону № 987-ХІІ, ані положення статуту РО "Слово життя" не містять положень щодо порядку прийняття нових членів організації, при цьому судом апеляційної інстанції з`ясовано, що прийняття таких членів відбувалося у довільній формі, у тому числі і в усній формі, отже збори членів організації 13.11.2020 були повноважними. Вони відбулись у порядку, який не суперечить передбаченому Закону та статуту. Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що рішення про прийняття до членів організації приймалося правлінням організації, а не його президентом, а тому доводи скаржника про те, що він особисто нікого не приймав до членства в організації визнано безпідставними.

Суд апеляційної інстанції також відхилив посилання скаржника на неналежне його повідомлення про дату проведення загальних зборів, оскільки ані положення статуту, ані положення Закону № 987-ХІІ не містять порядку повідомлення членів організації та його президента про проведення загальних зборів. Враховуючи особливості діяльності релігійної організації, такий порядок також міг визначатися учасниками на власний розсуд (усним повідомленням, запрошенням у приміщенні організації, тощо). При цьому суд апеляційної інстанції врахував, що загальні збори відбулися за наявності кворуму, що свідчить про обізнаність його членів про такі збори.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що в даному випадку позивач намагається захистити своє право на поновлення на роботі президента релігійної організації. Отже, ефективним способом захисту, який буде відповідати принципу процесуальної економії, окрім вимоги про скасування рішення загальних зборів є вимоги про скасування наказу та поновлення позивача на роботі. Скасування рішення релігійної організації про звільнення позивача з посади президента організації не призведе до повного та ефективного поновлення права позивача (фактично права на поновлення на посаді), оскільки скасування рішення загальних зборів не призведе до автоматичного поновлення позивача на посаді (загальні збори мають право ухвалювати рішення з будь-яких питань). При цьому, як встановив суд апеляційної інстанції, з матеріалів справи вбачається, що спір про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є предметом іншого судового провадження (справа № 755/18982/20 Дніпровського районного суду міста Києва за позовом ОСОБА_1 до РО "Слово життя").

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання недійними рішень загальних зборів і правління, однак з інших підстав.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки вимоги позивача щодо визнання недійсними рішень, оформлених протоколом №13/11-2020 загальних зборів РО "Слово життя" від 13.11.2020 та протоколом № 14/11-20 засідання правління РО "Слово життя" від 14.11.2020 не підлягають задоволенню, то похідні вимоги щодо скасування реєстраційної дії (записи) №004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної щодо РО "Слово життя" державним реєстратором 01.12.2020 не підлягає задоволенню.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2022, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

3.2. Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 визначив пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/4998/20, від 20.02.2020 у справі №922/333/19, від 05.11.2020 у справі № 910/12792/19.

Також підставою касаційного оскарження визначає пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах статей 7, 10 Закону № 987-ХІІ стосовно створення, діяльності, управління Місійного товариства, що утворені та діють на підставі своїх Статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 Закону № 987-ХІІ у подібних правовідносинах.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу Державна служба України з етнополітики та свободи совісті просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін як такі, що ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права. При цьому відповідач-2 зазначає, що між релігійною організацією та її членами не виникають корпоративні відносини. Також вказує на те, що державний реєстратор не мала законних підстав для зупинення розгляду поданих для державної реєстрації документів або відмови у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу - РО "Слово життя", та здійснила реєстраційну дію на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу РО "Слово життя" також просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. При цьому відповідач-1 зазначає, що ця справа, яка переглядається, та справи №922/333/19, № 910/12792/19, на які посилається скаржник, не є подібними, оскільки в цій справі розглядається спір про проведення загальних зборів релігійної організації, а в інших згаданих господарських справах розглядалися спори про проведення загальних зборів у товаристві з обмеженою відповідальністю.

Також РО "Слово життя" подала клопотання про закриття касаційного провадження з огляду на неподібність правовідносин у цій справі та справах №910/4998/20, №922/333/19, № 910/12792/19.

3.5. Від ОСОБА_1 на адресу Суду надійшли додаткові пояснення щодо обставин справи.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, вказував, що він був обраний та є президентом (керівником та головою правління) РО "Слово життя" згідно з рішенням загальних зборів членів товариства, оформленого протоколом № 4 від 23.05.2015.

Водночас, у матеріалах реєстраційної справи, копія якої долучена до матеріалів справи, вказане позивачем рішення загальних зборів відсутнє. Однак, згідно з довідкою про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України керівником Благодійного місіонерського товариства "Слово життя" вказано ОСОБА_1 .

13.11.2020 на зібранні загальних зборів організації, оформленому протоколом № 13-11/2020 та іменованому "загальними зборами членів товариства" були прийняті рішення, зокрема, про:

- обрання головою зборів ОСОБА_5 , секретарем зборів ОСОБА_6 , надання їм повноважень підписати протокол загальних зборів членів товариства та тимчасове покладення обов`язків по головуванню на зборах на ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю на зборах президента товариства ОСОБА_1 ;

- припинення з 13.11.2020 повноважень членів правління, визначення нового кількісного складу правління товариства і обрання з 14.11.2020 нового персонального складу правління в особі: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

- відсторонення від посади президента товариства ОСОБА_1 і звернення до новообраного правління товариства з поданням про його звільнення, а також призначення нового керівника.

14.11.2020 новим правлінням товариства у складі ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було прийнято рішення, оформлене протоколом № 14-11/20, про:

- звільнення ОСОБА_1 з посади президента товариства з 14.11.2020 і обрання новим президентом ОСОБА_7 з 15.11.2020;

- проведення державної реєстрації змін до відомостей про товариство, які містяться в ЄДР та призначення уповноваженої особи на проведення державної реєстрації відповідних змін відомостей про товариство.

01.12.2020 державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою М. Є. було проведено реєстраційну дію щодо зміни відомостей про керівника товариства (внесення відомостей про ОСОБА_7 ) за № 004037627.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 станом на 13.11.2020 був членом РО "Слово життя".

РО "Слово життя" є релігійною організацією, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом організації.

5. Висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зроблені за результатом розгляду касаційної скарги

5.1. Предметом спору в цій справі є матеріально-правова вимога ОСОБА_1 до Релігійної організації "Благодійне місійне товариство "Слово життя" та Державної служби України з питань етнополітики та свободи совісті про визнання недійним рішення, оформленого протоколом №13/11-2020 загальних зборів РО "Слово життя" від 13.11.2020; визнання недійним рішення, оформленого протоколом №14/11-2020 засідання правління РО "Слово життя" від 14.11.2020 та скасування реєстраційної дії (запису) №004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної щодо РО "Слово життя" 01.12.2020 державним реєстратором.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався, зокрема на те, що його як члена товариства не було повідомлено про час та місце проведення зборів, про питання порядку денного. Він на зборах присутнім не був, участі в них не брав. Позивачем зазначено, що він є тією особою, про припинення повноважень котрої було прийнято оспорювані рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції відхилив посилання скаржника на неналежне його повідомлення про дату проведення загальних зборів, оскільки ані положення статуту, ані положення Закону № 987-ХІІ не містять порядку повідомлення членів організації та його президента про проведення загальних зборів. Враховуючи особливості діяльності релігійної організації, такий порядок також міг визначатися учасниками на власний розсуд (усним повідомленням, запрошенням у приміщенні організації, тощо). При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що загальні збори відбулися за наявності кворуму, що свідчить про обізнаність його членів про такі збори. А тому посилання скаржника у цій частині також відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції в цій частині, ОСОБА_1 посилається на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №922/333/19, від 05.11.2020 у справі № 910/12792/19.

Так, предметом спору в справі №922/333/19 є визнання недійсними рішень загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, у зв`язку з тим, що під час проведення загальних зборів були порушені вимоги закону та установчих документів, позивач як учасник товариства був позбавлений можливості взяти участь у загальних зборах. При цьому у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №922/333/19 викладено правову позицію, відповідно до якої відомості щодо місця проведення загальних зборів є обов`язковими для їх зазначення у повідомленні про загальні збори учасників. Інформація, що міститься в повідомленні, має бути зрозумілою, відповідати принципу достовірності і повноти (статті 2 Закону України "Про інформацію"). Інформація є повною, якщо її досить для розуміння. Неповна інформація може спричинити помилки.

Особа, яка скликає загальні збори учасників товариства, повинна вжити всіх розумних заходів для належного повідомлення учасників товариства про проведення цих зборів. При цьому повідомлення про їх проведення не може бути формальним. Відомості у повідомленні мають бути конкретними, докладними, вичерпними та точними для надання можливості особі, яка отримує ці відомості, зрозуміти їх правильно та однозначно. Адже необізнаність учасника товариства про конкретні дату, час та місце проведення загальних зборів учасників товариства або неоднозначність відомостей у повідомленні може перешкодити учаснику товариства реалізувати його права на участь в управлінні товариством шляхом участі у відповідних загальних зборах, голосування з питань порядку денного, підписання протоколу загальних зборів тощо.

Предметом спору в іншій справі, на яку посилається скаржник № 910/12792/19, також є визнання недійсними рішень загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, у зв`язку, зокрема, з тим, що один із позивачів як учасник товариства про проведення зборів не повідомлявся, був відсутній на зборах, що свідчить про порушення його корпоративних прав. У постанові Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 910/12792/19 викладено правову позицію, відповідно до якої права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо. Неповідомлення учасника товариства про проведення загальних зборів в установленому законом та статутом порядку також порушує його права, зокрема право на участь у загальних зборах товариства та, відповідно, на участь в управлінні товариством, що може бути підставою для визнання рішень загальних зборів господарського товариства недійсними.

Від РО "Слово життя" надійшло клопотання про закриття провадження у цій справі, з огляду на неподібність правовідносин у цій справі та справах №922/333/19, № 910/12792/19, оскільки в цій справі розглядається спір про проведення загальних зборів релігійної організації, а в інших згаданих господарських справах розглядалися спори про проведення загальних зборів у товаристві з обмеженою відповідальністю.

5.2. Отже, виходячи з предмета та підстав позову, з врахуванням фактичних обставин справи, встановлених господарськими судами, а також доводів касаційної скарги та аргументів відповідачів, на вирішення суду касаційної інстанції постановлено питання: чи є предметом регулювання корпоративного права правовідносини, що виникають між релігійною організацією та її членами, а також відповідно чи є підстави для застосування правових висновків Верховного Суду щодо порядку скликання загальних зборів у спорах, що виникають з корпоративних правовідносин, до правовідносин між релігійною організацією та її учасниками.

5.3. Колегія суддів враховує, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/7554/18 викладено таку правову позицію.

Згідно з частинами першою та третьою статті 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Власник корпоративних прав бере участь у капіталі господарської організації, а реалізація правомочностей, які надаються власнику корпоративних прав, надає йому можливість впливати на діяльність господарської організації.

Відповідно під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

5.4. Отже, виходячи зі змісту статті 167 ГК України Верховний Суд виокремив три ознаки, за якими суб`єктивні цивільні права особи відносять до корпоративних:

1) наявність в особи частки в статутному капіталі господарської організації;

2) можливість особи брати участь в управлінні господарською організацією;

3) право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.

З наведеного можна дійти таких висновків.

1. Якщо юридична особа не має статутного капіталу, поділеного на частки, то її засновник(и) не мають корпоративних прав.

2. Право особи брати участь в управлінні належить не всім учасникам господарських товариств, зокрема таких прав не мають вкладники командитних товариств.

3. Отримання дивідендів є очікуваним наслідком інвестування в підприємницькі товариства, метою створення яких є отримання прибутку. Оскільки таку мету не мають підприємницькі товариства, їх учасники/члени дивідендів не отримують, а тому й корпоративних прав не можуть мати.

5.5. Відповідно до статті 83 Цивільного кодексу України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.

Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.

Статтею 85 Цивільного кодексу України передбачено, що непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Особливості правового статусу окремих видів непідприємницьких товариств встановлюються законом.

Згідно зі статтею 86 Цивільного кодексу України непідприємницькі товариства (сільськогосподарські кооперативи та сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють без мети одержання прибутку, інші кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" в Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" Релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Статтею 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями). На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.

У частинах 1, 2 статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" закріплено, що Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади (частина 4 статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").

Відповідно до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях. Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про: 1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об`єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації.

5.6. Отже, оскільки Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" не передбачено формування засновниками (членами) релігійної організації її статутного капіталу, поділу статутного капіталу релігійної організації на частки між її членами, права членів релігійної організації отримувати частки її прибутку чи активів у разі ліквідації, та попри те, що члени релігійної організації мають право на участь в управлінні нею, вони не можуть вважатися такими, що набувають корпоративних прав у розумінні статті 167 Господарського кодексу України.

5.7. Як встановив суд апеляційної інстанції, згідно з п. 1.3. статуту РО "Слово життя' (у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) членами Місійного товариства є віруючі - християни, які добровільно об`єднані на основі спільності поглядів на вчення Христа, милосердя, гуманізму та християнської просвіти. Членів Місійного товариства як релігійну спільноту об`єднує віра у Святу Трійцю, в Ісуса Христа, як свого особистого Спасителя, сповідування єдиного Символу віри, водне хрещення в ім`я Отця, Сина і Святого Духа.

Членство в Місійному товаристві, права і обов`язки членів Місійного товариства визначаються внутрішнім Положенням, яке затверджується загальними зборами.

Згідно з п. 4.1. статуту вищим керівним органом Місійного товариства є загальні збори, що відбуваються не рідше як один раз на рік або частіше - Мiсiйного товариства на вимогу 2/3 членів Місійного товариства.

Тобто загальні збори можуть скликатися за ініціативи 2/3 членів Місійного товариства.

До компетенції Загальних зборів належить: розгляд та ухвалення змін і доповнень до статуту; затвердження довгострокових програм і проектів діяльності Місійного товариства; визначення кількісного складу правління Місійного товариства та обрання його персонального складу; затвердження звітів правління Місійного товариства; обрання членів ревізійної комісії у складі трьох осіб; затвердження щорічних актів перевірок ревізійної комісії (п. 4.2.).

Відповідно до п. 4.3., 4.4. статуту організації загальні збори мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Місійного товариства, крім тих, що згідно з цим статутом віднесені до компетенції правління Місійного товариства чи президента Місійного товариства.

Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю голосів членів Місійного товариства, що присутні на зборах, та оформлюються протоколом.

Тобто, виходячи із наведених положень статуту РО "Слово життя", спірні в цій справі правовідносини не є корпоративними.

5.8. При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 та від 06.04.2021 у справі № 910/4998/20, відповідно до якого, виходячи з положень пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України та статей 8, 13 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись в порядку господарського судочинства.

При цьому Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними в розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК незалежно від того, чи є позивач та інші учасники справи акціонерами (учасниками) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, від 18 березня 2020 року у справі № 466/6221/16-а, від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15, від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20.

5.9. Відповідно до частини 4 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Виходячи з мотивів, наведених у пунктах 5.5.-5.7. цієї ухвали Суду, колегія суддів вважає за необхідне відступити від наведеного висновку щодо застосування пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 та від 06.04.2021 у справі № 910/4998/20, шляхом його уточнення про те, що спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись в порядку господарського судочинства як спори між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), проте за своєю суттю вони не є корпоративними, а отже, до них не підлягають застосуванню норми корпоративного права та висновки Верховного Суду в корпоративних спорах.

Так, на думку колегії суддів, віднесення спорів між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації до підвідомчості господарських судів з одного боку вирішує нагальну проблему, пов`язану з акумуляцією якомога ширшого кола таких спорів у господарській юрисдикції, проте з іншого боку, в судовій практиці не можуть не враховуватися засади поділу товариств на підприємницькі та непідприємницькі, обсяг прав учасників (членів) обох цих видів товариств та інших особливості, які впливають на віднесення тих чи інших спорів до корпоративних.

Керуючись статтями 234, 235, 301, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Справу № 910/11872/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2022 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді О. Баранець

І. Кондратова