ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Справа № 906/1330/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Мельник О.В. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.09.2022 р. у справі № 906/1330/21 (суддя Соловей Л.А., повний текст рішення складено 04.10.2022 р.)

за позовом ОСОБА_1

до Релігійної громади Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)"

про визнання недійсним протоколу загальних зборів, визнання недійсним статуту

за участю представників сторін:

позивача - Кошліченко В.С., ОСОБА_1;

відповідача - Вірьовкін І.О. ;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Житомирської області із позовом до "Релігійної громади Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) про визнання недійсним протоколу № 2 загальних зборів Релігійної організації "Українська православна Свято-Покровська церква" від 06.07.2019 р.; визнання недійсним статуту релігійної організації "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Пресвятої Церкви України) село Калинівка Житомирського району Житомирської області" у новій редакції, прийнятого рішенням загальних зборів релігійної громади 06.07.2019 р., затвердженого Єпархіальним архієреєм Управління Житомирсько-Овруцької Єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) Єпископом Житомирським і Овруцьким 15.07.2019 р. та зареєстрованого на підставі розпорядження Житомирської ОДА № 346 від 03.10.2019 р. Житомирською районною державною адміністрацією реєстраційної дії № 3003180 від 09.10.2019 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що про загальні збори, які відбулись 06.07.2019 р., не було повідомлено керівника - настоятеля церкви ОСОБА_1, голову парафіяльної ради та її членів. Збори всупереч вимог чинного законодавства проходили без участі людей, які постійно відвідують храм та приймають активну участь в житті парафії. Внаслідок прийнятих протизаконних рішень, що стосувались статутної діяльності, зареєстровано статут релігійної організації у новій редакції. Вважаючи, що збори проведені з порушенням процедури, визначеної статутом (в редакції, чинній на момент проведення зборів), Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", позивач зазначає, що протокол №2 від 06.07.2019 р. та нова редакція статуту мають бути визнані недійсними.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 20.09.2022 р. у справі №906/1330/21 в позові відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення загальних зборів членів релігійної громади про зміну підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях без вирішення питань щодо порядку відвідування церкви, заборони проведення релігійних обрядів не порушує прав позивача, а відтак позивачем недоведено порушення його прав оскаржуваним рішенням, а також про неправомірність його прийняття. Позивачем не наведено, а також не подано доказів суперечності статуту у новій редакції нормам законодавства, відтак відсутні підстави для визнання його недійсним, тому в задоволенні відповідної позовної вимоги суд також відмовив.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення, прийняти нове, яким задоволити позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- спірним рішенням зборів було обрано керівником релігійної громади - ОСОБА_3 та фактично відсторонено від виконання обов`язків керівника релігійної організації позивача - ОСОБА_1 , що свідчить про порушення особистих прав позивача як керівника релігійної громади, порушено право на членство в релігійній громаді, тому що його фактично виключено із членів релігійної громади та не включено до реєстру членів релігійної громади;

- судом першої інстанції взагалі не взято до уваги, ані статут в редакції що діяла на момент оформлення протоколу № 2 від 06.07.2019 р., ані протокол парафіяльних зборів релігійної організації "Українська Православна Свято-Покровська Церква" № 2 від 20.01.2019 р., в якому вказано кількість членів релігійної організації (28 осіб). Тому очевидним є той факт, що 10 осіб (які навіть не є членами релігійної організації) не можуть складати 2/3 від кількості членів релігійної громади, що у будь-якому випадку свідчить про незаконність прийнятого рішення;

- матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів скликання загальних зборів релігійної громади на 06.07.2019 р. Ані настоятеля церкви (позивача), як її керівника релігійної організації, ані членів релігійної організації не було повідомлено про проведення загальних зборів 06.07.2019 року, що є явним та беззаперечним порушенням вимог статуту та чинного законодавства;

- судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги Рекомендації та роз`яснення Державної служби України з етнополітики та свободи совісті (долучені позивачем під час розгляду справи по суті) щодо порядку дій релігійних громад Київської міської обласних державних (військових) адміністрацій у разі зміни релігійною громадою своєї підлеглості в канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) у редакції станом на 03.09.2022 р.

- місцевим господарським судом неправильно застосовано ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації";

- рішення суду не відповідає, умовам мотивованості (обгрунтованості) та відповідно є незаконним; судом грубо порушено вимоги ч. 4 ст. 236 ГПК України та не враховано висновки Верховного Суду з аналогічних питань.

Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає наступне:

- до протоколу загальних зборів № 2 від 06.07.2019 р. був складений додаток, а саме реєстр членів релігійної організації, в якому міститься підписи всіх членів організації, які приймали рішення. Отже, збори були скликанні, проведенні та оформленні, у відповідності до норм Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації";

- загальним зборам, які відбулися 06.07.2019 р. передували загальні збори релігійної громади, які відбулися 09.03.2019 р. та на яких були присутні 126 членів релігійної громади в тому числі позивач та його керівник. На зборах було вирішено зокрема щодо зміни канонічної приналежності, що було оформлено протоколом загальних зборів релігійної громади від 09.03.2019 р.;

- ніхто (включно із священнослужителем чи органами управління релігійної громади) не може позбавити загальні збори членів релігійної громади права прийняти рішення щодо зміни підлеглості, в тому числі зміни керівника та місцезнаходження. Закон не передбачає й не надає особливих повноважень у справі скликання таких зборів священнослужителям керівникам. Відповідно, згода священнослужителя (керівника) не є обов`язковою. Відтак, твердження скаржника щодо обов`язкової участі настоятеля відповідної релігійної організації під час проведення зборів спростовується вище вказаним;

- в підтвердження зміни адреси відповідачем було подано довідку про використання адреси релігійною організацією і, відповідно, державою в особі державного реєстратора були внесенні відповідні зміни в реєстраційні відомості організації. У разі позитивного рішення орган реєстрації засвідчує статут релігійної організації та видає розпорядження про реєстрацію статуту, що і в подальшому було зроблено. Розпорядження щодо затвердження статуту, в тому числі зміни керівника та місцезнаходження не оскаржено і на сьогоднішній день є діючим;

- відповідно до вимог ч. 3 ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту було ухвалене загальними зборами релігійної громади, які були скликані її членами;

- позивач після зміни канонічної підлеглості на зборах, які відбулися 09.03.2019 р. самоусунувся від виконання голови організації, про що він заявив на зборах, тому жодних прав або чи інтересів позивача не було порушено;

- до суду першої інстанції відповідач подавав заяви свідків, які проводили збори та підписували додаток до протоколу № 2 від 06.07.2019 р. У свідченнях зазначено, що свідки є членами релігійної громади села Калинівка, а також обставини щодо скликання, проведення зборів та оформлення документів для подання їх державному реєстратору. Тому посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не дослідив питання щодо підписання додатку до протоколу є безпідставним;

- Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" не передбачено фіксованого членства в релігійній громаді. Тобто посилання позивача на те, щоо збори, які були проведенні 19.03.2019 р. та 06.07.2019 р, не членами релігійної громади є безпідставним;

- із відзивом на позовну заяву відповідач надав суду фото звіт зборів, в якому чітко засвідчена присутність на зборах позивача та його керівника, а саме настоятеля Житомирської єпархії Української Православної Церкви. На фото зафіксовано факт виступу позивача, а також обговорення питання порядку денного релігійної громади. Додатково зазначає, що відповідно до повідомлення, яке було розміщено на сайті Житомирської єпархії Української Православної Церкви 11.03.2019 р., вбачається, що збори релігійної громади села Калинівка були проведенні, але позивач відмовився голосувати щодо зміни канонічної приналежності та покинув збори. Тобто, навіть на сайті позивача (його релігійної громади) розміщенні відомості про збори, про факт проведення, яких позивач заперечує.

ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що твердження та висновки відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та всупереч вимогам ГПК України не підтверджені належними доказами. Вважає, що позивачем було обрано ефективний спосіб захисту, належними та допустимими доказами доведено факт порушення його прав. Про те, що позивач заперечує свою належність до релігійної громади після зміни канонічної належності та у нього відсутнє право на оскарження протоколу та статуту, слід зазначити, що саме на захист своїх порушених протоколом та статутом прав і звернувся позивач та дана теза суперечить загальному право особи на судовий захист.

Листом від 18.10.2022 р. витребувано матеріали справи № 906/1330/21 з Господарського суду Житомирської області.

03.11.2022 р. до суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2022 р. звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.09.2022 р. у справі № 906/1330/21. Відкрито провадження у справі та призначено розгляд апеляційної скарги на 23.11.2022 р. об 15:30 год.

В судовому засіданні 23.11.2022 р. представник позивача (позивач) підтримали доводи апеляційної скарги, просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким задоволити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.11.2022 р. заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм права судом першої інстанції, заслухавши в судовому засіданні представників сторін (позивача), колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 20.11.1991 р. рішенням Виконавчого комітету Житомирської обласної ради народних депутатів зареєстровано статут Релігійного об`єднання Українська Православна Церква у селі Калинівка Житомирського району () (а. с. 15-16).

Відповідно до п. 1. розділу 1 статуту Калинівської парафії Житомирської єпархії, затвердженого Житомирською єпархією Української Православної Церкви 24.10.1991 р., Калинівська парафія є релігійне об`єднання (релігійна спілка), первинний структурний підрозділ Української Православної церкви, який безпосередньо входить до складу Житомирської єпархії.

Пунктом 1.4 розділу 1 статуту передбачено, що парафія здійснює свою діяльність при дотриманні діючого законодавства, статуту Української Православної церкви, статуту Житомирської єпархії, а також цього статуту.

Згідно з п. п. 1.6, 1.7 розділу 1 статуту, парафія у своїй релігійній та адміністративно-фінансовій діяльності підзвітна єпархіальному архієрею, володіє правами юридичної особи у рамках, визначених цим статутом, статутом Української Православної церкви та статутом Житомирської єпархії.

Згідно п. 14 розділу 2 статуту, парафію очолює настоятель, якого призначає єпархіальний архієрей.

Відповідно до п.п. 37, 38 розділу 5 статуту передбачено, що статут підлягає реєстрації у державних органах після його затвердження єпархіальним архієреєм Житомирської єпархії Української Православної церкви, зміни та доповнення цього статуту можуть вноситись виключно зі згоди єпархіального архієрея.

ОСОБА_1 згідно з указом Архієпископа Житомирського і Новогад-Волинського від 20.11.2015 р. № 76 призначено настоятелем Свято-Покровського храму с. Калинівка Житомирського районного округу Житомирської єпархії (а.с.14).

Позивач зазначає, що 20.01.2019 р. відбулися парафіяльні збори Релігійної організації "Українська Православна Свято-Покровська церква" (код ЄДРПОУ - 26092264), оформлені протоколом № 2 (а.с.10-11) з наступним порядком денним:

1. Обрання секретаря парафіяльних зборів;

2. Виключення особи із списку парафіяльних зборів та включення осіб до списку парафіяльних зборів.

3. Обрання складу парафіяльної ради.

4. Обрання ревізійної комісії релігійної організації.

5. Вирішення питання конфесійної належності релігійної організації.

Додатком № 1 до вказаного протоколу затверджено список членів парафіяльних зборів релігійної організації Української православної церкви Свято-Покровського храму у кількості 28 осіб (а. с.12).

На парафіяльних зборах членів релігійної організації, згідно реєстраційного списку, прийнято рішення про виключення осіб із Списку Парафіяльних зборів та включення осіб до списку парафіяльних зборів, обрано склад Парафіяльної ради, обрано ревізійну комісію релігійної організації та вирішено питання конфесійної належності релігійної організації, а саме: підтверджено належність релігійної організації "Українська Православна Свято-Покровська церква" () Українській православній церкві та вірність Блаженнішому Онуфрію, Митрополиту Київському та всієї України. З усіх питань порядку денного проголосували: "за" - 28, "проти" - 0, "утримались" - 0.

Рішення парафіяльних зборів Релігійної організації "Українська православна Свято-Покровська церква" від 20.01.2019 р., затверджено керуючим Житомирською Єпархією Української православної церкви Митрополитом Житомирським та Новоград-Волинським Никодимом.

Як вказує позивач, 09.03.2019 р. відбулися збори громади села Калинівка, на які не було належним чином запрошено настоятеля, голову парафіяльної ради та дійсних членів релігійної громади "Українська православна Свято-Покровська Церква" Української православної церкви. На думку позивача, на зборах відбулось протизаконне голосування, що стосувалось статутної діяльності релігійної громади "Українська православна Свято-Покровська Церква" Української православної церкви про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади та перехід релігійної громади до Православної церкви України.

В подальшому, 06.07.2019 р. відбулися загальні збори Релігійної організації "Українська православна Свято-Покровська церква" (код ЄДРПОУ - 26092264), оформлені протоколом № 2, на яких були присутні 10 осіб. Всього до складу загальних зборів входять: 10 осіб (а. с. 39-40).

На вказаних зборах, зокрема вирішено: змінити підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної церкви України; змінити офіційне найменування Релігійної громади, визначити таке нове найменування Релігійної громади, а саме: "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) село Калинівка Житомирського району Житомирської області"; викласти та прийняти Статут Релігійної громади в новій редакції; провести реєстрацію статуту Релігійної громади у новій редакції, а також державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну громаду, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

06.09.2019 р. голова загальних зборів ОСОБА_4 та секретар зборів ОСОБА_5 , діючи від імені "Української православної Свято-Покровської церкви" звернулися із заявою до Житомирської обласної державної адміністрації щодо реєстрації статуту релігійної організації в новій редакції (а.с. 38).

03.10.2019 р. розпорядженням голови Житомирської обласної державної адміністрації № 346 прийнято рішення зареєструвати Статут релігійної організації "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) село Калинівка Житомирського району Житомирської області" у новій редакції (а.с. 36).

Предметом даного позову є вимоги позивача про визнання недійсним рішення загальних зборів Релігійної організації "Українська православна Свято-Покровська церква", яке оформлене протоколом від 06.07.2019 р. № 2 та визнання недійсним статуту релігійної організації у новій редакції.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що проведення зборів саме територіальної громади та винесення на розгляд таких зборів питання про зміну підлеглості релігійної громади є таким, що суперечить положенням чинного законодавства України. Особи, які хоч і вважають себе членами релігійної громади, однак не включені до складу парафіяльних зборів релігійної громади або були виключені зі складу останніх, не можуть вважатись членами релігійної громади в розумінні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та не мають права брати участь у прийнятті рішення про зміну підлеглості релігійної громади в організаційних та канонічних питаннях, а парафіяльні збори в порядку, передбаченому законом та статутом, не скликались та не проводились.

Позивач вказує, що про збори, які відбулися 06.07.2019 р., не було повідомлено настоятеля церкви, голову парафіяльної ради та дійсних членів релігійної громади "Українська православна Свято-Покровська Церква" Української православної церкви, всупереч вимогам чинного законодавства збори проходили без участі людей, які постійно відвідують храм та приймають активну участь в житті парафії. На переконання позивача, на зборах відбулося неправомірне голосування, що стосувалося зміни підлеглості релігійної громади та статутної діяльності Релігійної громади "Українська православна Свято-Покровська Церква" Української православної церкви та вирішено низку питань, які грубо порушили права релігійної громади та релігійної організації.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначено, що до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи.

Велика Палата Верзовного Суду у постанові від 06.04.2021 р. по справі № 910/10011/19 також звернула увагу, що спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України незалежно від того, чи є позивач та інші учасники справи акціонерами (учасниками) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК України. (Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, в постановах ВП ВС від 10.09.2019 у справі №921/36/18, від 18.03.2020 у справі №466/6221/16-а, від 15.04.2020 у справі №804/14471/15, від 03.11.2020 у справі №922/88/20).

Верховний Суд у постанові від 26.05.2021 р. у справі № 673/1400/19і зазначив, що фактично підставою позову є незгода релігійної організації з рішенням загальних зборів членів релігійної організації про зміну канонічної підлеглості, оформленим протоколами від 23.02.2019 р. № 1 та від 27.02.2019 р. № 2, оскільки, на думку цієї організації, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати, за відсутності необхідного кворуму, всупереч раніше прийнятому на загальних парафіяльних зборах релігійної громади рішенню. Позивач убачає порушення своїх прав в ухваленні відповідного рішення загальними зборами членів релігійної організації про зміну канонічної підлеглості та у прийнятті нової редакції статуту. Тобто, має місце спір між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), який відноситься до спорів щодо управління такою юридичною особою. Відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув. Регулювання корпоративних відносин здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про господарські товариства", Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", іншими нормативно-правовими актами, і безпосередньо установчими документами товариства. Отже, спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом) відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства.

Підставою позову у даній справі є незгода керівника релігійної організації з рішенням, оформленим протоколом від 06.07.2019 р. про зміну канонічної підлеглості, про реєстрацію статуту в новій редакції, зміну керівного складу, зміну назви, оскільки, вони прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, особами, які не мали права його приймати, за відсутності необхідного кворуму, всупереч раніше прийнятому на загальних парафіяльних зборах релігійної громади рішенню, а також незгода з подальшими діями щодо відповідного затвердження (реєстрації) змін про релігійну громаду.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У даному випадку позивач оскаржує протокол №2 загальних зборів Релігійної організації "Українська православна Свято-Покровська церква" від 06.07.2019 щодо зміни канонічної підлеглості релігійної громади, зміни назви та прийняття Статуту релігійної громади у новій редакції.

Необхідно відзначити, що рішення загальних зборів є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тобто офіційним письмовим документом, що породжує певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання правових актів індивідуальної дії (ненормативних актів) незаконними (недійсними) є невідповідність їх вимогам чинного на час його видання (затвердження) законодавства, в тому числі Конституції України, та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт (аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 20.03.2018 року у справі №916/375/17).

Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлений, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень (аналогічна позиція викладена в постановах ВС від 21.03.2018 у справі № 927/699/17, від 20.03.2018 у справі № 916/375/17, від 01.03.2018 у справі № 916/4139/15, від 28.03.2018 у справі № 910/22291/16, від 31.01.2018 у справі № 927/265/17.

Рішення, які були прийняті загальними зборами релігійної громади, належать до рішень, які були прийняті всередині цієї громади (релігійної організації) її членами, спрямовані на реалізацію цивільних прав, свобод та інтересів цих членів релігійної громади, а також спрямовані на забезпечення діяльності релігійної громади з метою задоволення інтересів членів релігійної громади.

Таким чином, рішення про зміну канонічної належності зачіпає права виключно членів релігійної громади (постанова ВС від 24.02.2021 р. у справі № 233/3516/18-ц).

ОСОБА_1 стверджує, що особи, які вважають себе членами релігійної громади, однак не включені до складу парафіяльних зборів релігійної громади або були виключені зі складу останніх не можуть вважатись членами релігійної громади в розумінні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та не мали права брати участь у прийнятті рішення про зміну підлеглості релігійної громади в організаційних та канонічних питаннях, а парафіяльні збори в порядку передбаченому законом та статутом не скликались та не поводились.

Слід відзначити, що взаємовідносини церкви й держави визначаються Декларацією про державний суверенітет України, Конституцією України та Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації". Правовою формою цих відносин є режим відокремлення від церкви.

Статтею 35 Конституції України передбачено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.

Згідно частин першої та другої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Європейським судом по справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" досліджувалися питання щодо наявності втручання у право на свободу віросповідання скаржника, відповідності цього втручання закону, а також те, чи переслідувало втручання легітимну мету та чи було необхідним у демократичному суспільстві.

У зазначеному рішенні встановлено, що за результатами розгляду спору в межах національної судової процедури було порушено статтю 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) витлумачену у світлі пункту 1 статті 6 та статті 11 Конвенції.

Водночас право на свободу віросповідання не було виправданим і брак гарантій проти свавільних рішень органів реєстрації не був виправлений національними судами, оскільки відсутність узгодженості та передбачуваності законодавства не дозволяла їм дійти інших висновків у справі.

Надаючи тлумачення статей 9 та 11 Конвенції в контексті обмеження передбачених ними прав, Європейський суд визнав, що в демократичному суспільстві дійсно може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп.

Зі змісту пункту 2 статті 9 Конвенції випливає, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише обмеженням, встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своєму рішенні по справі "Коккінакіс проти Греції" Європейський суд зазначив, що як визначено у статті 9 Конвенції, свобода думки, совісті та релігії виступає однією з підвалин "демократичного суспільства" у значенні, що вживається у пункті 31 Конвенції. Основоположний характер прав, гарантованих його пунктом 1 статті 9 Конвенції, знаходить своє відображення, зокрема, у формулюванні параграфа, що передбачає обмеження на них. На відміну від других параграфів статей 8, 10 і 11 Конвенції, які охоплюють права, що перераховуються в перших параграфах цих статей, у другому параграфі статті 9 Конвенції згадується лише про "свободу сповідувати релігію чи переконання" (пункт 33).

Перелік таких обмежень, за вказівкою Європейського суду у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України", є вичерпним, вони мають чітко тлумачитись в межах обмеженої самостійної оцінки, наданої державі, і лише переконливі та нездоланні причини можуть виправдовувати запровадження таких обмежень. При цьому держава має незначні межі для власної самостійної оцінки в цих питаннях.

Таким чином, при вирішенні спору по суті національні суди мали дослідити, чи було втручання у право на свободу віросповідання необхідним у демократичному суспільстві, тобто здійсненим в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, здійснюючи правову оцінку обставин справи, суди повинні спиратися на положення статті 9 Конвенції, а також на прецедентне право Європейського суду, що є джерелом тлумачення вказаної статті, надаючи її приписам більш конкретного характеру.

Оскільки на загальних зборах членів релігійної громади 07.06.2019 р. приймалося рішення лише про зміну підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях і, як наслідок, про прийняття статуту цієї релігійної громади у новій редакції, в той час як жодного рішення щодо відвідування церкви не приймалося, відсутні підстави вважати, що відбулось втручання у право позивача на свободу віросповідання.

Таким чином, рішення загальних зборів членів релігійної громади про зміну підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях без вирішення питань щодо порядку відвідування церкви, заборони проведення релігійних обрядів не порушує прав позивача.

Схожі висновки, щодо відсутності порушеного права позивача рішенням релігійної громади про зміну підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №598/157/15-ц.

За вказаних обставин, суд не знаходить достатньо аргументованими та доведеними належними і допустимими доказами порушення прав настоятеля ОСОБА_1 та релігійної громади Української Православної Церкви щодо порушення їхнього права на сповідування своєї релігії в результаті реорганізації релігійної громади як юридичної особи в результаті зміни конфесійності.

Окрім того, відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

За положення ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

В свою чергу, відповідно до п. 9 статуту відповідача (в редакції 1991 р.), парафіяльні збори складаються з парафіяльних віруючих, кліриків та мирян, які досягли 18 річного віку, які в канонічних питаннях визнають обов`язковість Статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.

Крім того, зі змісту статуту відповідача (у редакції 1991 р.), судом не встановлено будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади.

Ні законодавство України, ні статут релігійного об`єднання Української православної церкви у селі Калинівка Житомирського району не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді, не містить визначеної процедури прийняття в члени релігійної громади. Позивачем не надано жодного доказу, на якій підставі він не вважає жителів села Калинівка, які прийшли на парафіяльні збори та прийняли оскаржуване рішення про зміну канонічного підпорядкування, не парафіянами релігійної громади, настоятелем якої він був.

Натомість, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується різна кількість членів релігійної громади с. Калинівка, однак вони також не свідчать про членство в релігійній громаді виключно перелічених осіб.

Із оскаржуваного протоколу вбачається, що на зборах 06.07.2019 р. були присутніми 10 парафіян. Водночас, із наданого позивачем суду протоколу парафіяльних зборів вбачається, що на зборах 20.01.2019 р. були присутні 28 членів релігійної громади, що є більше від кількості членів релігійної організації, яка прийняла оскаржуване рішення про зміну підлеглості Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до релігійного об`єднання - Православної Церкви України.

Разом з тим, як зазначено вище, ні чинне законодавство України, ні статут церкви не визначають необхідну кількість присутніх на зборах від загальної кількості членів релігійної громади та не встановлюють умови (підстави) правомочності парафіяльних зборів.

При цьому суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що загальні збори були скликані неуповноваженими особами, без повідомлення настоятеля - ОСОБА_1 та дійсних членів релігійної громади, оскільки Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" не передбачає й не надає особливих повноважень скликання таких зборів священнослужителям. Відповідно, згода священнослужителя не є обов`язковою.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади (ч. 2 ст. 8 Закону). Проте такі вимоги статуту (положення) релігійної громади не повинні суперечити Закону.

Особи, які так чи інакше беруть участь у житті релігійної громади, вважають себе належними до неї, не підпадають під обмеження, встановлені статутами (положеннями) релігійних громад, можуть бути членами релігійної громади.

Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що частина жителів села Калинівка Житомирського району Житомирської області вирішила добровільно змінити канонічну приналежність, перейшовши до Православної Церкви України, чим виразили своє право на свободу віросповідування, необхідне у демократичному суспільстві. Реалізація такого права релігійної громади не може бути обмеженою особистими інтересами особи, яка не згідна із прийнятими рішеннями про канонічне підпорядкування релігійної громади.

Разом з цим, позивач не позбавлений можливості зберігати живий зв`язок зі своєю парафією, сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, брати участь у релігійних обрядах, навчатися релігії, оскільки будь-якого рішення про заборону позивача на свободу віросповідання оскаржуваними рішеннями не приймалось

Окрім того, як зазначалося вище, відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем), відтак, позивач не позбавлений права бути настоятелем релігійної громади із канонічною приналежністю Українській Православній Церкві.

Посилання позивача на ту обставину, що Додаток до оскаржуваного протоколу № 2 від 06.07.2019 р. має назву "Реєстр членів Релігійної організації "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) село Калинівка Житомирського району Житомирської області", що свідчить про те, що рішення приймалось не членами релігійної організації "Українська Православна Свято-Покровська Церква", а збори проводились іншою релігійною організацією, суд не приймає до уваги, з огляду на недоведеність позивачем наявності ще однієї діючої релігійної громади на території села Калинівка Житомирського району Житомирської області.

Доводи позивача про те, що на підставі заяви членів релігійної організації "Українська православна Свято-Покровська церква" в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження № 0000920 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, суд вважає безпідставними з огляду на відсутність обвинувального вироку.

Також судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги Рекомендації та роз`яснення Державної служби України з етнополітики та свободи совісті (долучені позивачем під час розгляду справи по суті) щодо порядку дій релігійних громад Київської міської обласних державних (військових) адміністрацій у разі зміни релігійною громадою своєї підлеглості в канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) у редакції станом на 03.09.2022 р., оскільки правовідносини між сторонами виникли у 2019 році, при цьому вищевказані рекомендації не є нормативно-правовими актами, а мають лише роз`яснювальний, інформаційний характер і не встановлюють правових норм.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було досліджено в судовому засіданні Рекомендації та роз`яснення Державної служби України з етнополітики та свободи совісті (долучені позивачем під час розгляду справи по суті), суд вважає безпідставним, оскільки в рішенні суду було надано їм правову оцінку.

В свою чергу, суд приймає до уваги, що Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 14.06.2007 р. у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" зазначив, що в той час, як свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу "сповідувати релігію" самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру. Оскільки релігійні громади традиційно існують у вигляді організованих структур, стаття 9 має тлумачитися в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає об`єднання від невиправданого втручання з боку держави. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці суду, бути нейтральною та безсторонньою.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем порушення його прав оскаржуваним рішенням, а також про неправомірність його прийняття, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів Релігійної організації "Українська Православна Свято-Покровська церква", оформлених протоколом № 2 від 06.07.2019 р., не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про визнання недійсним статуту релігійної організації "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Української Православної Церкви (Пресвятої Церкви України) село Калинівка Житомирського району Житомирської області" у новій редакції, прийнятого рішенням загальних зборів релігійної громади, оформленим протоколом № 2 від 06.07.2019 р, суд зазначає наступне.

31.01.2019 р. набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статутом юридичної особи" від 17.01.2019 р. № 2673-VІІ, згідно якого визнано право релігійної громади на вільну зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні і за її межами релігійним центрам (управлінням) та встановлена нова процедура державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи.

Відповідно до п. п. 2, 3 Прикінцевих положень до Закону у разі прийняття рішення щодо зміни своєї підлеглості релігійна організація повідомляє про таке рішення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або обласні, Київську, Севастопольську міські державні адміністрації, а в Автономній Республіці Крим - Раду міністрів Автономної Республіки Крим, які забезпечують оприлюднення цього рішення на своєму офіційному веб-сайті.

Відповідно до ст. 13 Закону, релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Згідно до ч. 3 ст. 14 Закону для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються: 1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади; 2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються: 1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів; 2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Відповідно до ч. 19 ст. 14 Закону орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 30 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви шляхом: здійснення реєстрації статутів (положень) релігійних організацій, зазначених у частині другій статті 14 цього Закону, а також змін і доповнень до них.

Матеріалами справи стверджується, що 06.07.2019 р. релігійною громадою с. Калинівка прийнято нову редакцію статуту, яку зареєстровано відповідно до розпорядження Житомирської обласної державної адміністрації від 03.10.2019 р. "Про реєстрацію статуту Релігійної організації "Релігійна громада Покрова Пресвятої Богородиці Житомирсько-Овруцької єпархії Православної церкви України".

Суд вказує, що спори за позовами учасників юридичної особи про визнання недійсними установчих документів або їх частин, змін до них належать до корпоративних спорів, оскільки установчі документи юридичної особи затверджуються під час її створення, подаються для державної реєстрації та в подальшому регулюють відносини щодо управління нею.

Відповідно до вимог статей 88, 143, 154 Цивільного кодексу України, статей 57, 82 ГК України, статей 4, 37, 51, 65, 67, 76 Закону України "Про господарські товариства", суди вправі визнати недійсними установчі документи товариства за одночасної наявності таких умов: на момент розгляду справи установчі документи не відповідають вимогам законодавства; порушення, допущені при прийнятті та затвердженні установчих документів, не можуть бути усунені; відповідні положення установчих документів порушують права чи охоронювані законом інтереси позивача. При вирішенні спорів про визнання установчих документів господарського товариства недійсними господарським судам необхідно враховувати, що статут юридичної особи за змістом частини другої статті 20 ГК є актом, який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов`язкові для учасників товариства, його посадових осіб та інших працівників, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту.

Підставами для визнання акта, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Статут не є одностороннім правочином, оскільки затверджується (змінюється) загальними зборами учасників (засновників, акціонерів), які не є ні суб`єктом права, ні органом, який здійснює представництво товариства. Не є статут і договором, тому що затверджується (змінюється) не за домовленістю всіх учасників (засновників, акціонерів) товариства, а більшістю - голосів акціонерів чи простою більшістю голосів учасників товариства (статті 42, 59 Закону про господарські товариства). У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо визнання статуту недійсним не застосовуються норми, які регламентують недійсність правочинів.

Як встановлено апеляційним судом вище, рішення загальних зборів Релігійної організації "Українська Православна Свято-Покровська церква", оформлені протоколом № 2 від 06.07.2019 р., на яких прийнято статут в новій редакції, є чинними. Позивачем не наведено, а також не подано доказів суперечності статуту у новій редакції нормам законодавства, а тому обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання його недійсним, а відтак в задоволенні відповідної позовної вимоги суд правомірно відмовив.

Колегія суддів вказує, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вимоги позивача є недоведеними, не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Доводи скаржника щодо неправильного застосування місцевим господарським судом ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Рішення суду в повній мірі відповідає, умовам мотивованості (обгрунтованості), судом першої інстанції дотримано вимоги ч. 4 ст. 236 ГПК України, а посилання скаржника в цій частині безпідставні.

В порушення вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України позивач висновків суду першої інстанції не спростував. Посилання відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 20.09.2022 р. у справі № 906/1330/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Враховуючи вимоги ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суд апеляційної інстанції своєю ухвалою від 04.11.2022 р. звільнив ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.09.2022 р. у справі № 906/1330/21.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи те, що рішення Господарського суду Житомирської області від 20.09.2022 р. у справі № 906/1330/21 про відмову в позові залишено без змін, у суду відсутні підстави покладати на відповідача витрати по сплаті судового збору за розгляд даної апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.09.2022 р. у справі № 906/1330/21 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.