РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.11.2022Справа № 910/8314/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Фізичної особи - підприємця КЛИМЕНКО ОЛЕКСІЯ АНАТОЛІЙОВИЧА

до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КАН-СТАЙЛ"

про стягнення 385 485,91 грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець КЛИМЕНКО ОЛЕКСІЙ АНАТОЛІЙОВИЧ звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КАН-СТАЙЛ" про стягнення у розмірі 385 485,91 грн., яких: 317 400,00 грн. - сума основного боргу, 30 882,15 грн. - пеня, 29 803,72 грн. - інфляційні збитки, 7 400,00 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором поставки №TR-20200701 від 01.07.2020 року, зокрема, у визначені договором строки не здійснив оплату вартості поставленого йому позивачем товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

29.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив, мотивуючи це тим, що положення договору, який наданий позивачем та міститься в матеріалах справи суперечить екземпляру договору, який є відповідача.

12.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

12.08.2021 та 13.08.2021 до суду від відповідача надійшло клопотання про призначення судової експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 вирішено здійснювати розгляд справи №910/8314/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 06.10.2021.

22.09.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

04.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

06.10.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021 відкладено підготовче засідання у даній справі на 03.11.2021. Явку представників учасників справи визнано обов`язковою.

Підготовче засідання, призначене на 03.11.2021 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 призначено підготовче засідання у даній справі на 24.11.2021. Явку представників учасників справи визнано обов`язковою.

15.11.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

У підготовчому засіданні 24.11.2021 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 22.12.2021.

22.12.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшли письмові заперечення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 відкладено підготовче засідання у даній справі на 31.01.2022.

27.01.2022 та 31.01.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

27.01.2022 та 31.01.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 відкладено підготовче засідання у даній справі на 23.03.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2022 учасників справи було повідомлено, що підготовче засідання, призначене на 23.03.2022, не відбулось у зв`язку з введенням на території України режиму воєнного стану, а також у зв`язку з існуванням загрози життю та здоров`ю людей.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 призначено підготовче засідання у даній справі на 14.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.10.2022.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 24.10.2022 не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 розгляд справи відкладено на 16.11.2022.

У судове засідання 16.11.2022 сторони не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Судом розглянуті раніше подані клопотання позивача про витребування доказів та відмовлено у задоволені цих клопотань через безпідставність викладених у них доводів та недоцільність витребування додаткових доказів. Також суд відмовив у задоволенні раніше поданих клопотань відповідача про призначення у справі судової експертизи, зважаючи на недоведеність та необґрунтованість мотивів сторони.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2020 року між Фізичною особою-підприємцем Клименко Олексієм Анатолійовичем (далі - Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальності «КАН-СТАЙЛ» (далі - Відповідач, Покупець) було укладено договір поставки №TR-20200701 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця, а покупець приймати та оплачувати товар, асортимент, кількість та ціна якого, зазначені в накладних, які є невід`ємною частиною Договору.

Згідно з п. 3.7. Договору доказом передачі товару Покупцю є накладна на поставку окремої партії товару, що підписана відповідальною особою Покупця та містить відбиток печатки (штампу) Покупця.

Згідно з п. 5.2. Договору оплата за товар проводиться у момент передачі товару Покупцеві. Товар остаточно передається покупцеві та відвантажується зі складу тільки після повної оплати за товар.

Відповідно до п. 5.5. Договору покупець здійснює оплату товару шляхом здійснення безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 5.6. Договору розрахунок за товар вважається здійсненим покупцем після надходження в повному обсязі коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Договір набуває чинності з моменту його підписання його обома уповноваженими представниками сторін, скріплення їх печатками та діє до 31.12.2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання умов Договору (п. 9.2. договору).

На виконання умов договору поставки позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 400 000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: №РН-0000033 від 27 серпня 2020 року на суму 240 000,00 грн., №РН-0000028 від 16 вересня 2020 року на суму 140 000,00 грн., №РН-0000050 від 02 жовтня 2020 року на суму 20 000,00 грн.

Як зазначає позивач, відповідно до видаткової накладної на повернення №7 від 16 грудня 2020 року ТОВ «КАН-СТАЙЛ» було повернуто Діагностичний тест для медичного використання COVID-19 у кількості 332 шт. на загальну суму 66 400,00 грн. Разом з цим, відповідно до видаткової накладної на повернення №8 від 16 грудня 2020 року ТОВ «КАН-СТАЙЛ» було повернуто Діагностичний тест для медичного використання COVID-19 у кількості 81 шт. на загальну суму 16 200,00 грн. Отже ТОВ «КАН-СТАЙЛ» було повернуто товар на загальну суму 82 600,00 грн.

Позивач вказує, що за отриманий товар відповідач не розрахувався, відтак, відповідач, за розрахунками позивача, має заборгованість за договором в розмірі 317 400,00 грн. (враховуючи вартість повернутого товару).

Судом встановлено, що позивач, внаслідок неоплати заборгованості за поставлений товар звернувся до відповідача з вимогою №19/18 від 19.03.2021 року про сплату заборгованості в розмірі 317 400,00 грн. Вказана претензія залишена без відповіді та задоволення.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за договором поставки у розмірі 317 400,00 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 30 882,15 грн. - пені, 29 803,72 грн. - інфляційних збитків, 7 400,00 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом вище, на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 400 000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: №РН-0000033 від 27 серпня 2020 року на суму 240 000,00 грн., №РН-0000028 від 16 вересня 2020 року на суму 140 000,00 грн., №РН-0000050 від 02 жовтня 2020 року на суму 20 000,00 грн.

Відповідно до видаткової накладної на повернення №7 від 16 грудня 2020 року ТОВ «КАН-СТАЙЛ» було повернуто Діагностичний тест для медичного використання COVID-19 у кількості 332 шт. на загальну суму 66 400,00 грн. Разом з цим, відповідно до видаткової накладної на повернення №8 від 16 грудня 2020 року ТОВ «КАН-СТАЙЛ» було повернуто Діагностичний тест для медичного використання COVID-19 у кількості 81 шт. на загальну суму 16 200,00 грн. Отже ТОВ «КАН-СТАЙЛ» було повернуто товар на загальну суму 82 600,00 грн.

Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 5.2. Договору оплата за товар проводиться у момент передачі товару Покупцеві. Товар остаточно передається покупцеві та відвантажується зі складу тільки після повної оплати за товар.

Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За приписами частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, виходячи з умов п. 5.2. договору строк оплати за товар настав.

Позивач вказує, що станом на момент звернення до суду з даним позовом за отриманий товар відповідач не розрахувався, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 317 400,00 грн. (враховуючи вартість повернутого товару).

В той же час, відповідач проти позовних вимог заперечив. Заперечення мотивує тим, що договір №TR-20200701 від 01 липня 2020 року, який наданий позивачем суперечить оригіналу того договору, який наявний у відповідача. Відповідач вказує, що положення договору є ідентичними, проте різниця міститься в реквізитах сторін.

Натомість судом встановлено, що договір поставки №TR-20200701 від 01 липня 2020 року в судовому порядку не визнаний недійсним, тобто є чинним та обов`язковим для сторін, матеріали справи зворотного не містять.

Більше того, у поданому відзиві відповідач не заперечує та не оспорює факт підписання договору поставки №TR-20200701 від 01 липня 2020 року відповідачем, тому суд не приймає до уваги доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну.

Наявність, обсяг заборгованості відповідача у розмірі 317 400,00 грн. та настання строку виконання обов`язку щодо сплати не були спростовані відповідачем.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку суми заявленої до стягнення та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки в розмірі 317 400,00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 30 882,15 грн. - пені, 29 803,72 грн. - інфляційних збитків, 7 400,00 грн. - 3% річних.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. (п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Відповідно до п. 6.3. Договору у випадку несвоєчасної оплати Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Зважаючи на обов`язок суду з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, не виходячи при цьому за межі позовних вимог, суд здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку та дійшов висновку про те, що арифметично вірною, обґрунтованою та здійсненою у відповідності до приписів чинного законодавства є сума пені за порушення відповідачем договірних зобов`язань у розмірі 19 122,82 грн. (оскільки зазначена сума штрафних санкцій нарахована в межах шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане).

Стосовно позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд враховує наступне.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат, суд зауважує, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат в межах заявленого періоду, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог в цій частині та стягнення з відповідача 5 214,13 грн. - 3% річних та 22 626,84 грн. - інфляційних втрат, оскільки саме такий розмір інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованим та арифметично вірним.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 317 400,00 грн., пеню у розмірі 19 122,82 грн., 3% річних у розмірі 5 214,13 грн., інфляційні втрати у розмірі 22 626,84 грн.

Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДА ЛЬНІСТЮ «КАН-СТАЙЛ» (Україна, 02090, місто Київ, Харківське шосе, будинок 19, приміщення 7015, ідентифікаційний код: 42456429) на користь Фізичної особи - підприємця КЛИМЕНКО ОЛЕКСІЯ АНАТОЛІЙОВИЧА ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) суму основного боргу у розмірі 317 400,00 грн., пеню у розмірі 19 122,82 грн., 3% річних у розмірі 5 214,13 грн., інфляційні втрати у розмірі 22 626,84 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 465,46 грн.

3. В іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 30.11.2022.

Суддя І.В. Приходько