ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2022 Справа № 914/1831/22

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Андрусика В.Д., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН», с. Чайки, Київська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС», м. Львів

про: визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Лівак Т.О. - представник;

Обставини розгляду справи.

09.08.2022 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН», с. Чайки, Київська область до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС», м. Львів визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021.

Ухвалою суду від 15.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.09.2022.

18.08.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН» надійшов супровідний лист (вх. №17403/22 від 18.08.2022).

12.09.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача (вх. №18747/22 від 12.09.2022).

Ухвалою від 12.09.2022 суд відклав підготовче засідання на 03.10.2022.

12.09.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №18886/22 від 12.09.2022).

19.09.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН» надійшла відповідь на відзив (вх. №19362/22 від 19.09.2022).

26.09.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. №19754/22 від 26.09.2022).

Ухвалою від 03.10.2022 суд відклав підготовче засідання на 13.10.2022.

06.10.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» надійшла заява про долучення до матеріалів справи та закриття підготовчого провадження (вх. №20703/22 від 06.10.2022).

13.10.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» надійшла заява про долучення до матеріалів справи (вх. №21145/22 від 06.10.2022).

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, сторонами подані усі докази, які доводять обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд ухвалою від 13.10.2022 долучив до матеріалів справи докази, долучені до заяв відповідача (вх. №20703/22 від 06.10.2022) та (вх. №21145/22 від 13.10.2022), закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 31.10.2022.

31.10.2022 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» надійшла заява про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу (вх. №22563/22 від 31.10.2022).

Ухвалою від 31.10.2022 суд відклав судове засідання на 10.11.2022.

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між позивачем та відповідачем 03.03.2021 був укладений договір позики №03/03, відповідно до якого позивач зобов`язувався надати відповідачу позику у розмірі 10 000 000,00 грн. Згідно п. 4.2. договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 3-х банківських днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій визначених в п. 4.1. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики. Відповідно до п. 4.3. договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 30-ти календарних днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій, визначених в п. 4.1. та п. 4.2. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми неповерненої позики. На думку позивача, наведені умови договору передбачають подвійне стягнення штрафу, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду. Таким чином, договір позики №03/03 від 03.03.2021 необхідно визнати недійсним у зв`язку з тим, що він суперечить вимогам законодавства.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. В своїх запереченнях зазначив, що договір позики №03/03 від 03.03.2021 відповідачем не підписувався, такий не відображався в управлінській на бухгалтерській звітності відповідача. Водночас, 03.03.2021 сторонами було укладено договір позики №ФД-030321 (поворотної фінансової допомоги), на виконання умов якого позивачу було перераховано обумовлену суму коштів. У платіжному дорученні №17 від 01.06.2021 було помилково вказано призначення платежу «позика зг. договору позики №03/03 від 01.06.2021». Про помилковість вказаного призначення платежу позивачу було повідомлено листом за вих. №32 від 12.08.2022. Натомість наведене є додатковим свідченням помилковості платежу, оскільки оплата здійснена відповідно до договору позики від 01.06.2021, тобто вказано дату неіснуючого договору позики. Зважаючи на наведене, договір №03/03 від 03.03.2021 є неукладеним, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Крім того, одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Таким чином позовні вимоги є безпідставними, просив в їх задоволенні відмовити.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

Як ствердив позивач, 03.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» (позикодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН» (позичальником) було укладено договір позики №03/03.

За цим договором позикодавець (відповідач) надає, а позичальник (позивач) отримує позику та зобов`язується повернути її згідно строку позики позикодавцю.

Сума позики за договором становить 10 000 000,00 грн (п. 2.1. договору).

Пунктом 3.1. договору встановлено, що строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів позичальником і триває до 19.04.2021.

Згідно п. 4.2. договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 3-х банківських днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій визначених в п. 4.1. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики.

Відповідно до п. 4.3. договору у випадку порушення позичальником строків повернення позики згідно з п. 3.1. даного договору більше 30-ти календарних днів, позичальник додатково, крім штрафних санкцій визначених в п. 4.1. та п. 4.2. договору, зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми неповерненої позики.

Судом також встановлено, що 03.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» (позикодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН» (позичальником) було укладено договір позики №ФД-030321 (поворотної фінансової позики).

В порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1. цього договору, без нарахування відсотків, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п. 1.1. договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021).

Згідно п. 2.1. договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021 розмір позики становить 10 000 000,00 грн.

Пунктом 4.1. договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021 в редакції додатку №2 від 30.06.2021 встановлено, що строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів на поточний рахунок позичальника і триває до 31.03.2022.

05.03.2021 відповідач перерахував позивачу 3 000 000,00 грн з призначенням платежу - позика зг. договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021, що підтверджується платіжним дорученням №4522 від 05.03.2021.

11.03.2021 відповідач перерахував позивачу 1 500 000,00 грн з призначенням платежу - позика зг. договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021, що підтверджується платіжним дорученням №4527 від 11.03.2021.

01.06.2021 відповідач перерахував позивачу 2 000 000,00 грн з призначенням платежу - позика зг. договору позики №03/03 від 01.06.2021, що підтверджується платіжним дорученням №17 від 01.06.2021.

Листом за вих. №32 від 12.08.2022 відповідач повідомив позивача, що у платіжному дорученні №17 від 01.06.2021 помилково вказано про платіж згідно договору позики №03/03 від 01.06.2021, оскільки фактично вказані кошти було сплачено згідно договору позики №ФД-030321 від 03.03.2021. Таким чином, відповідач заявив про зарахування коштів в сумі 2 000 000,00 грн згідно платіжного доручення №17 від 01.06.2021 як оплату за договором позики №ФД-030321 від 03.03.2021 та вважати правильним призначення платежу - позика згідно з договором позики №ФД-030321 від 03.03.2021.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 639 ЦК України встановлено, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Як вбачається із договору позики №03/03 від 03.03.2021, копія якого долучена позивачем до позовної заяви, він не підписаний уповноваженою особою відповідача.

Як ствердив відповідач, договір позики №03/03 від 03.03.2021 відповідачем не підписувався. Натомість, 03.03.2021 між сторонами було укладено договір позики №ФД-030321 (поворотної фінансової позики), на виконання умов якого позивачу було перераховано кошти. У платіжному дорученні №17 від 01.06.2021, яким позивачу було перераховано 2 000 000,00 грн, відповідачем було допущено помилку у призначенні платежу - невірно зазначено дату та номер договору позики, про що позивача було повідомлено листом за вих. №32 від 12.08.2022.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт укладення договору позики №03/03 від 03.03.2021.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

З огляду на вищевикладене, в задоволені позову про визнання недійсним договору позики №03/03 від 03.03.2021 слід відмовити, оскільки судом встановлено факт його невчинення (неукладення).

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Необхідно також зазначити, що згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Однак, позивач оспорюючи певні пункти договору позики, звернувся в суд з вимогою про визнання договору недійсним в цілому.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати (судовий збір) по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

Відповідачем подано заяву про покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем на підтвердження його витрат на послуги адвоката надано копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8914/10, виданого 13.03.2020, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №3591, виданого 21.07.2020, ордеру серії АА №1232594 від 06.09.2022, ордеру серії ВІ №1105023 від 27.09.2022, договору про надання правової (правничої допомоги) від 31.08.2022, додаткової угоди від 14.10.2022.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як встановлено судом, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі про надання правової допомоги у вигляді фіксованої суми та не змінювався в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Таким чином, гонорар адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не потребує надання детального опису робіт, виконаних адвокатом.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Таким чином, за наявності інших доказів надання послуг, зокрема, підписаного сторонами акту наданих послуг, сам факт неоплати таких послуг або подання неналежних доказів оплати, не може бути підставою для відмови у розподілі таких витрат між сторонами за результатами розгляду справи.

Ознайомившись з вищезазначеними документами, оцінивши наявні матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн є співмірними із складністю справи та виконаною адвокатом роботою.

Водночас, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на те, що в задоволенні позову було відмовлено, витрати на професійну правничу допомогу підлягають покладенню на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати (судовий збір) залишити за позивачем.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН», с. Чайки, вул. Валентини Чайки, буд. 16, Києво-Святошинський район, Київська область (ідентифікаційний код 39234659) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС», м. Львів, вул. Рутковича, буд. 1, кв. 2 (ідентифікаційний код 32461475) 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 10.11.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення. У зв`язку із відпусткою судді з 17.11.2022 по 24.11.2022, повне рішення складено та підписано 25.11.2022.

Суддя Мазовіта А.Б.