СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2022 року м. Харків Справа № 917/372/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О.В.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради вх. № 903 П/2 на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22, ухвалене суддею Тимощенко О.М. у приміщенні Господарського суду Полтавської області без виклику учасників справи, повний текст складено 21.07.2022,

за позовом Фізичної особи - підприємця Білоуса Володимира Івановича, с. Наріжжя, Семенівський район, Полтавська область,

до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, м. Полтава,

про стягнення 119 898,95 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22 задоволено позов повністю. Стягнуто з Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Білоуса Володимира Івановича 119 898,95 грн основного боргу, 2481,00 грн - відшкодування витрат з оплати судового збору, 3500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22 та ухвалити судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Водночас заявник апеляційної скарги звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду на підставі статті 256 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на обставини введення з 24.02.2022 в Україні воєнного стану внаслідок широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України та на те, що повний текст оскаржуваного рішення в паперовій формі отримано представником відповідача 11.08.2022.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.10.2022 поновлено Управлінню житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради вх. № 903 П/2 на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22; встановлено учасникам справи строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження та роз`яснено про можливість направлення процесуальних документів на офіційну адресу електронної пошти суду () з засвідченням електронним цифровим підписом уповноваженої особи або з використанням програми "Електронний суд"; повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради вх. № 903 П/2 на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22 буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.

19.10.2022 з використанням програми "Електронний суд" від представника Фізичної особи - підприємця Білоуса Володимира Івановича надіслано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу (вх. 6260), в якому представник позивача заперечує проти доводів апелянта, просить залишити апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради без задоволення, а рішення суду Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 року у справі № 917/372/22 залишити без змін. Також просить стягнути з апелянта на користь позивача додаткові судові витрати на правничу допомогу в сумі 2500 грн., додавши до відзиву докази понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Учасники справи належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження у справі та розгляд даної апеляційної скарги в порядку письмового провадження, що підтверджується листом відповідача про отримання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 11.10.2022, який надійшов на електронну адресу суду апеляційної інстанції, а також про отримання вказаної ухвали зазначено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу.

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за таких підстав, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом) до суду апеляційної інстанції не надійшло.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження у справі та розгляд даної апеляційної скарги в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що між Фізичною особою-підприємцем Білоусом Володимиром Івановичем (далі - позивач, підрядник) та Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради (далі - відповідач, замовник, апелянт), в особі начальника управління Сінельніка С.В., укладений договір № 93 від 16.04.2020 на розробку проектної документації на об`єкт: "Капітальний ремонт внутрішньоквартальних проїзних доріг житлового будинку за адресою вул. Степана Халтуріна № 12 у місті Полтава" (далі - договір) (а.с.7-12).

Відповідно до п. 1.1 договору відповідач, як замовник, доручає, а підрядник зобов`язується відповідно до діючих державно-будівельних норм та державних стандартів України, законодавчих та нормативно-правових актів розробити проектну документацію на об`єкт: "Капітальний ремонт внутрішньоквартальних проїзних доріг житлового будинку за адресою вул. Степана Халтуріна № 12 у місті Полтава", відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно з п. 2.1. договору загальна ціна договору згідно зведеного кошторису та договірної ціни складає: 75 438,95 грн, у тому числі ЄП 5%: 3771,95 грн.

Пунктом 2.2 договору закріплено, що договірна ціна може бути уточнена.

Згідно з п. 2.3. договору за розробку проектної документації замовник перерахує кошти підряднику на підставі акту(-ів) здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації, рахунку (-ів). Розрахунки проводяться у безготівковій формі із застосуванням платіжного доручення (п. 2.4).

Згідно з п. 2.7. договору вартість проектних робіт уточнюється виходячи з вартості будівництва за підсумком глав 1-9, графа 4 зведеного кошторисного розрахунку в складі проектної документації, яка є предметом цього договору та такі зміни оформлюються Додатковою угодою, в такому випадку коефіцієнт договірної ціни не може бути змінений в сторону збільшення/зменшення та приводиться у відповідність до коефіцієнта договірної ціни передбаченої цим договором.

Відповідно з п. 2.9. договору замовник сплачує підрядникові за виконані роботи по мірі фінансування з бюджету. Бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, що передбачається згідно з ч. 1. ст. 23 Бюджетного кодексу України. Після фактичного затвердження кошторису чи внесення змін до нього суму бюджетних зобов`язань за Договором може бути скориговано. Зобов`язання Замовника, за цим договором виникають у разі наявності та виключно в межах затверджених бюджетних, призначень, виділених бюджетних асигнувань та фактично отриманих бюджетних коштів, а оплата здійснюється в межах виділених бюджетних асигнувань та фактичного надходження бюджетних коштів.

Пунктом 4.1 договору закріплено, що по завершенню робіт з розробки проектної документації підрядник передає замовнику проектну документацію та акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної продукції, рахунок. Проектна документація видається замовнику у чотирьох паперових примірниках (п. 4.2). Роботи (їх етапи) вважаються виконаними підрядником та прийнятими замовником з моменту підписання замовником відповідного акту здачі-приймання робіт. По кожному етапу робіт складається відповідний акт приймання виконаних робіт (п. 4.3).

В пункті 4.4 договору вказано, що замовник на протязі 10-ти днів з дня отримання проектної документації, при відсутності зауважень зі сторони замовника, повинен підписати акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації та здійснити оплату за виконані роботи.

Згідно з п. 5.2 договору строк закінчення робіт 30.12.2020. Термін закінчення робіт може бути перенесений за згодою сторін (п.5.3).

Відповідно п. 12.1 договору строк дії договору по 30.12.2020, а у частині розрахунків - до повного виконання сторонами передбачених договором зобов`язань.

В подальшому додатковою угодою №1 від 23.12.2020 та додатковою угодою №2 від 13.09.2021 сторонами були внесені зміни та доповнення до договору (а. с. 16-17, 22).

Додатковою угодою № 1 від 23.12.2020 сторони внесли зміни у п. 2.1. п. 5.2., п. 12.1 договору, визначили договірну вартість робіт у сумі 119 898,95 грн, у тому числі ЄП 5%: 5994,95 грн. Сума фінансування у 2020 році 0,00 грн, сума фінансування у 2021 році 119 898,95 грн; встановили термін закінчення робіт 08.10.2021; продовжили строк дії договору до 08.10.2021, а у частині розрахунків - до повного виконання сторонами передбачених договором зобов`язань; а також виклали у новій редакції додатки № 1, №2, № 3 та № 4 до договору.

Також позивач та відповідач підписали кошторис № 2 (форма № 2-П) на проектні роботи загальною вартістю 119 898,95 грн.

Додатковою угодою № 2 від 13.09.2021 сторони внесли зміни в п. 5.2., п. 12.1 договору, зокрема, узгодили строк закінчення робіт 31.12.2021 та строк дії договору до 31.12.2021; а також виклали у новій редакції додаток «Календарний графік виконання робіт».

На підтвердження факту виконання робіт та прийняття їх відповідачем, позивач надав до суду засвідчену належним чином копію акту здачі-приймання виконаних робіт № 93/20 від 06.07.2021 за договором №93 від 16.04.2020, з якого вбачається, що виконані роботи відповідають умовам договору, в належному порядку оформлені та прийняті замовником.

В подальшому 23.12.2021 позивач направив відповідачу супровідним листом № 76 вимогу про оплату виконаної роботи, до якої додав копію договору № 93 від 16.04.2020, копію акту здачі-приймання виконаних робіт № 93/20 від 06.07.2021 та примірник рахунку - фактури №93/20, що підтверджується описом вкладення у лист-експрес від 23.12.2021 (а. с. 26, 27).

У зв`язку із відсутністю здійснення відповідачем оплати вартості виконаних робіт, позивач звернувся у квітні 2022 року до Господарського суду Харківської області з позовними вимогами про стягнення 119 898,95 грн заборгованості з оплати виконаних проектних робіт згідно договором № 93 на розробку проектної документації на об`єкт: "Капітальний ремонт внутрішньоквартальних проїзних доріг житлового будинку за адресою вул. Степана Халтуріна № 12 у місті Полтава" від 16.04.2020 року. Також заявив до відшкодування 2481,00 грн витрат на сплату судового збору та 3500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про порушення відповідачем зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати переданої за актом здачі-приймання виконаних робіт проектної документації.

Як зазначалось вище, 21.07.2022 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Місцевий господарський суд приймаючи оскаржуване рішення прийшов до висновків, що замовник - Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради - підписав акт № 93/20 від 06.07.2021 здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт за договором № 93 від 16.04.2020, та зазначив у ньому, що виконані роботи відповідають умовам договору, в належному порядку оформлені та прийняті замовником. Після прийняття документації відповідач міг вільно розпоряджатися нею. Посилання відповідача на те, що у нього відсутня проектно-кошторисна документація, після підписання керівником відповідача акту про прийняття виконаних робіт, не є підставою для не проведення розрахунку за прийняту роботу. Надані позивачем докази є більш вірогідними в підтвердження обставин виконання робіт відповідно до п. 3, 4 ч. 4 ст.238 ГПК України, а заперечення відповідача не ґрунтуються на доказах. Відповідач не довів належними доказами свої заперечення, не спростував факту підписання відповідачем акту № 93/20 від 06.07.2021, за яким він прийняв роботи. Належним чином завірена копія акту № 93/20 від 06.07.2021 підтверджує належне виконання позивачем робіт та належну до сплати за роботи суму, проте розрахунок за виконані роботи відповідач не провів, чим порушив права позивача.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення витрати на надану професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн місцевий господарський суд встановив, що вказані судові витрати пов`язані з розглядом цієї справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значенням справи для сторін.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, посилався на неналежну оцінку доказів по справі. Апелянт зазначив, що акт №93/20 від 06.07.2021 підписано попереднім керівником відповідача Сінельніком С.В., якого звільнено із займаної посади у липні 2021 року (конкретну дату звільнення вказаної особи апелянтом не зазначено). У відповідача відсутні оригінали акту, на які позивач посилається у позовній заяві та відсутня проектно-кошторисна документація за яку позивач вимагає сплатити кошти, у зв`язку із чим відповідач не визнає факт виконання робіт позивачем. Крім того, на думку відповідача копія акту відповідно до вимог законодавства не є первинним документом бухгалтерського обліку, тому не є підставою для здійснення оплати Держказначейством України за відсутності оригіналу документів, у зв`язку із чим Управління фактично не може провести розрахунки із позивачем. Посилався на неможливість ідентифікувати достовірність підпису колишнього начальника управління Сінельнікова С.В., що міститься на копії акту, за умови відсутності головних доказів виконання робіт, а саме проектно - кошторисної документації. Суд першої інстанції обмежив доступ відповідачу до правосуддя та не провів розгляд справи в загальному провадженні із викликом сторін. Необхідність проведення розгляду справи в загальному провадження, обґрунтовував необхідністю викликати в судове засідання у суді першої інстанції Рижій Ю.М., яка у 2021 році обіймала посаду головного бухгалтера у відповідача та необхідністю дослідити в судовому засіданні оригінали документів та призначити по справі проведення експертиз. Також відповідач намагався реалізувати своє право на захист та заявив правомірну вимогу щодо витребування у позивача оригіналів поданих документів, а також документів, які стосуються фактичного виконання робіт за договором. Відмовляючи в задоволенні такого клопотання суд першої інстанції невірно застосував законодавчі норми, а саме ст.ст.80-81 ГПК України, оскільки вони регулюють питання витребування нових доказів, а не оригіналів документів зміст та справжність яких поставлені під сумнів стороною справи. Крім того, позивачем не надано доказів фактичного виконання робіт за календарним графіком, який складений після акту здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт від 06.07.2021р. Є підстави для твердження про те, що вся робота позивача за договором полягає у підписанні акту та інших додатків до договору, але без фактичного виконання робіт. При цьому зазначив, що сплата відповідних коштів відповідачем, який є неприбутковою організацією та фінансується з державного бюджету, була б нецільовим використанням бюджетних коштів.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в апеляційній скарзі не наведено заперечень щодо правомірності нарахування та розміру вказаної суми.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вказав, що посилання відповідача на звільнення попереднього керівника після дати підписання актів здачі - приймання виконаних робіт не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту самої апеляційної скарги дана посадова особа на час підписання актів була уповноважена це здійснювати, тому відповідач і уникає зазначати точну дату звільнення; відсутність у відповідача оригіналів актів та проектно-кошторисної документації лише свідчить про неналежну організацію роботи управління; відповідач жодного разу не звертався до ФОП Білоуса В.І. щодо надання йому копій документів; актом ревізії Управління Північно-Східного офісу Держаудитслужби Полтавській області від 21.12.2021 №201617/-22/29 зафіксовано факт здійснення господарських операцій та виконання свого зобов`язання зі сторони позивача в повному обсязі і, відповідно, наявності заборгованості по оплаті; жодних дій щодо припинення, на думку відповідача, не виконаного договору, ним не здійснено, також не реалізовано процесуальне право щодо заявлення клопотання щодо проведення експертизи у разі наявності сумнівів щодо автентичності підпису та печатки на акті виконаних робіт (спрощений процес розгляду справи не позбавляє відповідача такого права); відповідно до п. 2.3. договору, за розробку проектної документації замовник (відповідач) перераховує кошти підряднику (позивачу) на підставі акту здачі-приймання виконаних робіт та рахунків, а не на підставі проектно-кошторисної документації; строк виконання зобов`язання (первинний - по 30.12.2020) щодо виконання робіт змінювався на прохання відповідача, про що свідчить, по-перше, абз. 2 п. 1 додаткової угоди № 1 від 23.12.2020 та додаток № 4 до неї - календарний план фінансування робіт, згідно якого фінансування на 2020 рік даних робіт становить нуль гривень, отже сторони домовились, що строк виконання робіт становить по 08.10.2021; на виконання даної угоди позивачем 06.07.2021 виконано свої договірні зобов`язання в повному обсязі та розроблено та передано відповідачу чотири примірники проекту документації про що свідчить акт здачі-прийому № 93/20 від 06.07.2021 року, визначено остаточну вартість робіт в розмірі 119 898,95 грн, авансовий платіж - нуль гривень; і знову на прохання відповідача сторони 13.09.2021 погодили продовжити строк дії договору до 31.12.2021 при повному запевненні його виконання в першій декаді грудня 2021 року - закритті фінансового року. Відповідач трактує календарний графік виконання робіт (додаток № 1 додаткової угоди № 2) на власний розсуд та виключає право позивача на дострокове виконання зобов`язання. Позивач вказує, що апеляційна скарга фактично містить єдиний аргумент: нібито відсутність документів в управлінні, але посадовими особами відповідача не вжито жодних дій щодо відновлення, отримання дублікатів необхідних документів або щодо спростування (розірвання договору, проведення експертизи, тощо) наявних у позивача документів.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивачем заявлено про відшкодування апелянтом витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 2500,00 грн та надано відповідні докази на підтвердження понесення позивачем зазначених витрат.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване рішення суду, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 та 5 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язана сторона має право виконати зобов`язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов`язання .

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 887 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 зазначеної статті).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 889 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом.

Підрядник зобов`язаний передати замовникові готову проектно-кошторисну документацію та результати пошукових робіт (п. 3 ч. 1 ст. 890 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Згідно з ч. 6 ст. 882 ЦК України замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою.

Статтею 854 ЦК України визначено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Предметом позову в даній справі є вимога про стягнення заборгованості, яка, на думку позивача, виникла у відповідача на підставі укладеного між сторонами договору на розробку проектної документації № 93 від 16.04.2020, який за своєю правовою природою є договором підряду.

Як зазначалось судом вище, пунктом 4.1 договору закріплено, що по завершенню робіт з розробки проектної документації підрядник передає замовнику проектну документацію та акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної продукції, рахунок. Проектна документація видається замовнику у чотирьох паперових примірниках (п. 4.2). Роботи (їх етапи) вважаються виконаними підрядником та прийнятими замовником з моменту підписання замовником відповідного акту здачі-приймання робіт. По кожному етапу робіт складається відповідний акт приймання виконаних робіт (п. 4.3).

Відповідно п. 4.4 договору замовник на протязі 10 днів з дня отримання проектної документації, при відсутності зауважень зі сторони замовника, повинен підписати акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації та здійснити оплату за виконані роботи.

Так, в матеріалах господарської справи міститься засвідчена належним чином надана позивачем копія акту здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт від № 93/20 від 06.07.2021 за договором № 93 від 16.04.2020.

Вказаний акт скріплений печатками як Фізичної особи - підприємця Білоуса Володимира Івановича, так і гербовою печаткою Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, містить підпис позивача та відповідача (в особі керівника С.В. Сінельника).

Жодних доказів, які б могли свідчити про відсутність у Сінельніка С.В. відповідних повноважень на момент підписання акту від 06.07.2021, відповідачем надано не було.

Відповідно до змісту зазначеного акту сторони погодились, що виконані роботи відповідають умовам договору, в належному порядку оформлені та прийняті замовником. Сторони претензій одна до одної не мають. Загальна вартість складає 119898,95 грн, у тому числі ЄП 5%: 5994,95 грн. Отримано авансовий платіж - 0 (а.с.24).

Зазначена у акті від № 93/20 від 06.07.2021 вартість робіт у загальному розмірі 119895,95 грн., відповідає зазначеній у кошторису № 2 (форма № 2-П) вартості на проекті роботи, який також має підписи та скріплений печатками сторін по справі (а.с.25).

Згідно з п. 2.3. договору за розробку проектної документації замовник перерахує кошти підряднику на підставі акту(-ів) здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації, рахунку (-ів).

Тобто, зазначений акт, який без зауважень підписаний сторонами договору №93 від 16.04.2020, у розумінні п. 2.3 та п. 4.3 цього договору та ст. 882 ЦК України, є належним доказом виконання підрядником свого обов`язку з розроблення проектної документації та передачі її замовнику, а також фіксує обставини приймання виконаних підрядником робіт за договором (з урахуванням додаткової угоди №1 від 23.12.2020) на суму 119895,95 грн.

Отже, у відповідача виник обов`язок з оплати за виконані позивачем роботи.

Зазначені кошти відповідачем сплачені не були, при цьому не надано суду доказів відмови від прийняття робіт за вказаним договором.

Посилання скаржника на відсутність у нього оригіналу акту від 06.07.2021 №93/20 та розробленої проектно-кошторисної документації, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини подальшого зберігання та розпорядження відповідачем отриманими від позивача документами не входять до предмета доказування.

До того ж відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовано виконання робіт позивачем.

Тому колегія суддів повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду, що посилання відповідача на те, що у нього відсутня проектно-кошторисна документація, після підписання керівником відповідача акту про прийняття виконаних робіт, не є підставою для не проведення розрахунку за прийняту роботу.

Апелянт також посилається на те, що акт датований 06.07.2021, тобто на цю дату повинні були бути виконані всі роботи, проте надалі сторони уклали додаткову угоду № 2 від 13.09.2021, що ставить під сумнів факт виконання робіт у дату акту.

Апеляційний суд вважає ці твердження необґрунтованими, оскільки договором не заборонено дострокове виконання робіт.

З приводу посилання апелянта на обставини проведення інвентаризації в Управлінні житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради та встановлення за її наслідками в акті інвентаризації відсутності у 2021 році вказаного акту та проектної документації у апелянта, колегія суддів зазначає, що проведення інвентаризації є внутрішньою процедурою відповідача, і навіть встановлення за її результатами відсутності певних документів не може бути належним доказом у розумінні ст.76 ГПК України на підтвердження тих обставин, що такі документи не передавалися до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради.

Апеляційний суд також погоджується із висновками місцевого господарського суду, що наданий відповідачем наказ від 27.12.2021 про проведення інвентаризації є внутрішнім документом відповідача. Цей наказ не змінює умов договору і не відміняє підписаного відповідачем акту № 93/20 від 06.07.2021, за яким він прийняв роботи. Крім того, відповідач не надав суду акт за результатами вказаної інвентаризації.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність письмової інформації, що надійшла від головного бухгалтера Ю.Рижій, яка, за твердженням заявника, доводить відсутність відповідної документації у відповідача, на думку суду апеляційної інстанції, не є належними аргументами (тим більше, що копії зазначеної письмової інформації відповідач не надав).

Крім того, у п. 10.3 Договору вказано, що підрядник погоджується з тим, що замовник має право без згоди підрядника розпоряджатися, передавати тощо, проектну документацію, у тому числі для проведення коригування іншим організаціям чи будь-яким іншим способом відчужувати або змінювати отриману ним документацію, та використовувати окремі проектні рішення, втілені у документації.

Таким чином, після прийняття документації відповідач міг вільно розпоряджатися нею.

Щодо доводів скаржника стосовно відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування у позивача самої проектно - кошторисної документації, звіту вишукувальних та додаткових робіт, а також оригіналів поданих документів та документів, які стосуються фактичного виконання робіт, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту ГПК України) доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з положеннями якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 81 ГПК України встановлює, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

У відзиві на позовну заяву, відповідачем із посиланням на ст. 81 ГПК України заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: проектної документації розроблену на виконання умов договору; актів приймання передачі робіт з виконання кожного етапу проектування окремо, як це визначено п. 4.3 Договору; всі відповідні погодження, технічні умови та містобудівний розрахунок як це передбачено п.3.1.3. Договору (а.с.49).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач з моменту підписання акту від № 93/20 від 06.07.2021 та до дати звернення підрядника з позовом, звертався до останнього з вимогою надати зазначені у клопотанні документи та отримав відмову у їх отриманні.

Отже, у відповідності до ч. 1 ст. 81 ГПК України, є цілком правомірний висновок місцевого господарського суду про залишення без задоволення клопотання відповідача про витребування доказів, про що зазначено у оскарженому рішенні, оскільки до клопотання про витребування доказів відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що ним було вжито хоч якійсь заходи для отримання витребуваних доказів самостійно та не наведено причин неможливості отримати ці докази самостійно.

Суд звертає увагу, що факт наявності у підрядника проектно-кошторисної документації не підтверджує та не спростовує обставин передання такої документації замовнику; документом, який підтверджує факт передачі замовнику розробленої підрядником проектної документації відповідно до умов укладеного між ними договору (п. 4.3), який містить дату, підписи та печатки сторін договору, є саме акт здачі-приймання виконаних робіт, належним чином засвідчена копія якого долучена до матеріалів справи.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи скаржника з приводу відмови місцевого господарського суду у витребувані оригіналів доданих до позовної заяви доказів, з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1 та 2 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 91 ГПК України передбачено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч.5 ст. 91 ГПК України).

Частиною 6 ст. 91 ГПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, витребування у сторони оригіналу письмового доказу є правом суду, а не обов`язком.

У прохальній частині відзиву на позовну заяву відсутнє клопотання відповідача про витребування оригіналів письмових доказів згідно ч. 6 ст. 91 ГПК України.

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №908/2902/21 зазначено, що не можуть бути прийняті судом в якості письмових доказів неналежно засвідчені копії документів, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, при ненаданні оригіналів таких доказів до суду та запереченні учасника справи щодо існування оригіналів таких доказів.

Звертаючись до господарського суду із позовною заявою, ФОП Білоусом В.І. на останньому аркуші позовної заяви зазначено щодо наявності оригіналів доданих до заяви письмових доказів, додані письмові докази засвідчені належним чином підписом позивача із зазначенням дати такого засвідчення.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази, які б ставили під сумнів відповідність поданої копії акту його оригіналу.

Апелянт також вказує, що у 2021 році Управління подало до правоохоронних органів відповідне звернення щодо встановлення достовірності та законності наданих до Управління копій актів. Проте жодних доказів на підтвердження відповідних обставин заявником суду не надано.

Також необґрунтованими доводи апелянта щодо існування сумнівів у справжності акту № 93/20 від 06.07.2021 здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт та намірів призначити у справі проведення експертизи, оскільки під час розгляду справи у спрощеному провадженні сторони користуються такими ж правами, як і під час розгляду справи у загальному позовному провадженні, зокрема, мають право звертатися із заявами та клопотаннями (в тому числі і про призначення експертизи).

Згідно з ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідач не надав суду доказів того, що замовник заявляв підряднику про наявні відступи від умов договору або про недоліки робіт.

Щодо тверджень заявника скарги про те, що ним було отримано від позивача лише копію, а не оригінал акту від 06.07.2021, внаслідок чого оплату згідно із вказаним актом здійснити неможливо, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з проханням надати дублікат відповідного документу (у разі, якщо оригінал був втрачений останнім) для здійснення оплати - про відповідні обставини обґрунтовано зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу.

Крім того, заявник скарги наполягає на тому, що оскільки відповідач є неприбутковою організацією та фінансується з державного бюджету, сплата коштів на вимогу позивача була б нецільовим використанням бюджетних коштів.

Так, відповідно до п. 2.9. договору замовник сплачує підрядникові за виконані роботи по мірі фінансування з бюджету.

Однак відповідачем не доведено, що стан бюджетного фінансування не давав йому змоги сплатити за виконані позивачем роботи згідно з актом №93/20 від 06.07.2021.

При цьому відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання - відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 07.11.2019 у справі № 916/1345/18 із посиланням на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України», рішення від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України»).

Також в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №922/74/19 зазначено, що з огляду на приписи частини 1 статті 16, частини 1 статті 18 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" суд вважає, що між сторонами у даній справі на підставі договору виникли господарські (цивільні) відносини, які відповідно до частини 1 статті 1 ЦК України засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, що регулюються актами цивільного законодавства України, а відтак з огляду на положення частини 2 статті 617 ЦК України та частини 2 статті 218 ГК України відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договором.

Враховуючи, що документом, який підтверджує прийняття виконаних робіт, тобто виконання позивачем своїх обов`язків, є акт прийняття виконаних робіт, який підписаний відповідачем та скріплений його печаткою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

З приводу доводів скаржника про те, що суд першої інстанції необґрунтовано обмежив доступ відповідача до правосуддя та не провів розгляд справи в загальному провадженні із викликом сторін, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Частиною 3 ст. 12 ГПК України унормовано, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Пунктом 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України передбачено, що малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто, справи, у яких ціна позову не перевищує 248100,00 грн.

За ч. 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ч.ч. 2 - 4 ст.250 ГПК України у випадку, передбаченому ч. 2 ст.247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження, якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Оскільки в даному позові позивачем заявлено вимоги про стягнення 119895,95 грн, ця справа згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України є малозначною в силу закону (тобто такою, де сума вимог не перевищує 248100 грн 00 коп.).

Враховуючи викладене, дана справа підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження.

Отже, в апеляційній скарзі не наведено жодних переконливих аргументів, які могли б бути підставою для скасування вищевказаного рішення та для відмови в позові.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Частиною 1 статті 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Розглянувши доводи скаржника, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у статті 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували виконання належним чином взятих на себе зобов`язань позивачем за договором № 93 від 16.04.2020.

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що надані позивачем докази є більш вірогідними в підтвердження обставин виконання робіт відповідно до п. 3, 4 ч. 4 ст.238 ГПК України, а заперечення відповідача не ґрунтуються на доказах.

Отже, місцевий господарський суд задовольняючи позовні, в повній мірі здійснив належну оцінку всіх встановлених обставин справи, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі та в їх взаємозв`язку.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

З приводу заявлених позивачем до стягнення витрат на надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3500,00 грн, колегія суддів зазначає, що позивачем було надано необхідні докази на підтвердження вимоги щодо стягнення відповідної суми, і господарський суд належним чином мотивував висновок про її стягнення, зазначивши, що вказані витрати пов`язані з розглядом цієї справи; їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін; вказаний розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідає критеріям, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

Окрім того, як було встановлено вище, в апеляційній скарзі відповідач не наводить жодних заперечень щодо розміру вказаних витрат.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради вх. № 903 П/2 без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22 - без змін.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, у відзиві на апеляційну скаргу ФОП Білоусом В.І. заявлено про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи в сумі 2500,00 гривень.

Так, в матеріалах справи наявний договір №93/Х-12 від 21.02.2022 про надання правової допомоги укладений між Фізичною особою-підприємцем Білоусом Володимиром Івановичем та адвокатом Сучковою Юлією Олександрівною. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору, його предметом є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту, а саме: опрацювання документів на предмет можливості підготовки, складання та подання позову до господарського суду Полтавської області про стягнення заборгованості з Управління ЖКГ ВК Полтавської області; клієнт зобов`язується прийняти та оплатити юридичні послуги (правову допомогу), визначені у п. 1.1 даного договору.

До відзиву додано: додаткову угоду №1 від 21.09.2022 до договору №93/Х-12 від 21.02.2022 про надання правової допомоги (підписану ФОП Білоусом В.І. та адвокатом Сучковою Ю.О.), згідно з п.2 якої, у разі супроводження (представництва клієнта) справи в господарському суді апеляційної інстанції фіксований гонорар складає 2500,00 грн; акт наданих послуг №2 від 19.10.2022, відповідно до якого адвокат Сучкова Ю.О. надала, а ФОП Білоус В.І. прийняв юридичні послуги за договором про надання правової допомоги від 21.02.2022, згідно з наведеним в акті переліком (зокрема, вивчення апеляційної скарги, підготовка проекту відзиву, оформлення та направлення відзиву до суду та до апелянта), загальною вартістю 2500,00 грн; квитанцію №15 від 19.10.2022 про сплату ФОП Білоусом В.І. 2500,00 грн адвокату Сучковій Ю.О.

Також до відзиву додані докази його надіслання разом із доказами понесених витрат на правничу допомогу відповідачу, проте станом на 02.12.2022 відповідачем не надано до Східного апеляційного господарського суду заперечень щодо розміру заявленої позивачем суми судових витрат на правову допомогу в апеляційному провадженні та клопотання щодо зменшення їх розміру.

Відповідно ст. 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Разом із тим згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі № 916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, оскільки матеріали справи містять докази надання правової допомоги позивачу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500,00грн, відсутні заперечення відповідача щодо розміру заявленої позивачем суми судових витрат на правову допомогу в апеляційному провадженні та клопотання щодо зменшення їх розміру, колегія суддів вважає, що зазначена сума є співмірною зі складністю даної справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову, а тому дійшла висновку про задоволення заяви позивача та покладення витрат позивача на правову допомогу у суді апеляційної інстанції на відповідача.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, у т.ч. витрати позивача на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи в сумі 2500,00 покладаються судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради вх. № 903 П/2 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 21.07.2022 у справі №917/372/22 залишити без змін.

Стягнути з Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, ідентифікаційний код 03365854 (вул. Стрітенська, 19, м. Полтава, 36020) на користь Фізичної особи-підприємця Білоуса Володимира Івановича, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02.12.2022.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель