ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2022 р. Справа№ 910/2851/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явились,

від відповідача - Іванченко О.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 (повний текст рішення складено 12.08.2022)

у справі № 910/2851/22 (суддя Нечай О.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп"

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

про тлумачення змісту правочину, -

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році Товариство з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про тлумачення змісту правочину.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що внаслідок різного тлумачення (розуміння) сторонами положень Договору між сторонами виник спір щодо розміру та строків нарахувань процентів на залишок коштів на рахунку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в даному випадку відсутній спір щодо змісту правочину, в той час як позовні вимоги ґрунтуються на хибному тлумаченні позивачем підпункту 2.4.9 Договору, у зв`язку з чим підстави для тлумачення змісту правочину відсутні.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим у зв`язку з не з`ясуванням місцевим господарським судом при розгляді справи обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішення, встановленим обставинам справи, що відповідно до приписів ст. 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування судового рішення. Зокрема скаржник звертає увагу, що п. 143 Статут відповідача, визначено, що до компетенції голови правління належить затвердження нормативних документів банку, а в п. 150 Статуту відповідача визначено, що до компетенції голови правління банку належить повноваження щодо затвердження нормативних документів банку відповідно до законодавства. В свою чергу скаржник вважає, що суд першої інстанції в даному випадку не з`ясував співвідношення положень ст.ст. 6, 1070 Цивільного кодексу України та умов підпункту 2.4.9 пункту 2.4 Договору банківського рахунку №333 від 27.10.2011 року. Отже, позивач вважає, що зі змісту оскаржуваного правочину виникає обов`язок відповідача нараховувати проценти на залишок коштів на рахунку позивача. Свою позицію скаржник обґрунтовує аналізом складу речення (підпункту 2.4.9 Договору), яке позивач просить витлумачити суд. Скаржник також зазначає, що різність тлумачення змісту правочину по різному впливає на права та обов`язки сторін договору банківського рахунку №333 від 27.10.2011 року. На думку скаржника з аналізу змісту оскаржуваного рішення вбачається, що фактично місцевий господарський суд витлумачив умови підпункту 2.4.9 Договору в повному обсязі, використавши доводи відповідача. Також на думку скаржник суд першої інстанції безпідставно не врахував при оцінці відносин позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №753/8945/19 від 22.12.2021 року, яка була надана позивачем до матеріалів справи.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 року, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2851/22.

05.09.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/2851/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 року, розгляд справи призначено на 19.10.2022 року.

22.09.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", відповідача у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

23.09.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп", позивача у справі, надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 року в судовому засіданні оголошено перерву до 23.11.2022 року.

20.10.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп", позивача у справі, надійшли пояснення на доводи сторін, які були надані в судовому засіданні 19.10.2022 року.

В судовому засіданні 23.11.2022 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27.10.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (в подальшому змінено найменування на Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України") та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп" (клієнт) було укладено Договір банківського рахунка № 333 (далі - Договір), відповідно до якого банк відкриває клієнту банківський рахунок № НОМЕР_1 , проводить за рахунком операції, визначені положеннями чинного законодавства України та внутрішніми правилами банку, а також надає інші банківські послуги, а клієнт зобов`язується оплачувати банківські послуги на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1 Договору). (а.с. 13-21).

Умовами пункту 2.4 Договору визначено обов`язки банку, зокрема згідно з підпунктом 2.4.9 Договору банк зобов`язаний нараховувати проценти на залишок коштів, що знаходяться на рахунку у розмірах та у строки, що визначаються нормативними документами банку та умовами цього Договору.

Відповідно до додатку № 6 до питання 7 рішення Комітету з управління активами та пасивами від 06.04.2020 року (протокол № 15) у Акціонерному товаристві "Державний експортно-імпортний банк України" з 01.04.2020 року встановлені процентні ставки нарахування на залишки коштів на поточних рахунках клієнтів у розмірі 0,00%. (зворот а.с. 128).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з листом № 05/01 від 28.01.2022 року яким зазначив, що з 2020 року банк в односторонньому порядку припинив виконання своїх зобов`язань, визначених, зокрема, підпунктом 2.4.9 Договору та просив надати роз`яснення щодо виконання цього підпункту Договору. (а.с. 24).

Банк, в свою чергу листом № 0024100/22-193 від 10.02.2022 року надав відповідь, у якій зазначив, що починаючи з 01.04.2020 року банком встановлені процентні ставки нарахування на залишки по поточних рахунках клієнтів на рівні нуль процентів. (а.с. 26).

Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що встановлення нульової процентної ставки на залишок коштів по рахунку позивача протирічить загальним засадам цивільного законодавства, а саме принципу справедливості, добросовісності та розумності і є по-суті односторонньою відмовою відповідача від виконання договірних зобов`язань, визначених підпунктом 2.4.9 Договору.

З огляду на те, що сторони по різному тлумачать зміст підпункту 2.4.9 Договору, позивач просив суд надати тлумачення умов цього підпункту Договору.

Місцевий господарський суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що в даному випадку відсутній спір щодо змісту правочину, в той час як позовні вимоги ґрунтуються на хибному тлумаченні позивачем підпункту 2.4.9 Договору, у зв`язку з чим підстави для тлумачення змісту правочину відсутні.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

За змістом частини 1 статті 637 ЦК тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 213 ЦК зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила тлумачення змісту правочину визначено частиною 3 цієї норми, яка передбачає, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

За змістом частини 4 статті 213 ЦК якщо за правилами, встановленими частиною 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, у частинах 3, 4 статті 213 ЦК визначено загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються у трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також із намірами сторін, які вони виявляли при вчиненні правочину, а також із чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (якщо перші два не дали результатів) є врахування: а) мети правочину, б) змісту попередніх переговорів, в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою), г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення.

У розумінні наведених положень закону тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення суперечностей та прогалин у трактуванні його положень.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, при цьому тлумачення не може створювати нових умов, тільки роз`яснювати вже існуючі умови договору.

Вказану правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі №915/692/19, від 09.07.2020 року у справі №922/404/19, від 28.08.2020 року у справі №922/2081/19.

Таким чином, при вирішенні питання щодо тлумачення змісту правочину, суду необхідно встановити наявність між сторонами договору спору, перевірити та встановити, в чому полягає порушення прав позивача і чи дійсно є обставини, на які посилається позивач достатніми підставами для застосування ст. 213 ЦК України.

Така правова позиція щодо застосування ст. 213, 637 ЦК України наведена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 753/22010/14-ц, від 10.04.2019 року у справі № 916/2500/15, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі № 916/1171/18, від 11.09.2019 року у справі № 922/3740/18.

У постанові Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №916/1171/18 зазначено, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

У разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини сторін, розглядаючи спір, суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначається зміст спірних правовідносин та їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків сторін, змісту зобов`язання.

Місцевим господарським судом було вірно визначено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором банківського рахунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1070 ЦК України визначає, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що для визначення розміру процентів та строку їх зарахування на рахунок клієнта, поряд із приписами статті 1070 ЦК України, слід керуватись умовами відповідного договору банківського рахунка.

Як вже було зазначено, відповідно до підпункту 2.4.9 Договору банк зобов`язаний нараховувати проценти на залишок коштів, що знаходяться на рахунку у розмірах та у строки, що визначаються нормативними документами банку та умовами цього Договору.

В свою чергу згідно з п. 2.3.4 Договору банк має право переглядати ставки тарифів в односторонньому порядку з подальшим повідомленням про це клієнта.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем з 01.04.2020 року встановлено нульову процентну ставку нарахування на залишок коштів по поточних рахунках клієнтів. (додаток №6 до питання 7 рішення Комітету з управління активами та пасивами від 06.04.2020 року (протокол № 15) зворот а.с. 128).

Тобто, в даному випадку, відповідач скористався наданим йому правом відповідно до умов договору встановив нульову процентну ставку нарахування на залишок коштів по поточних рахунках клієнтів, втім позивач вважає, такі дії відповідача односторонньою відмовою від зобов`язання щодо нарахування процентів на залишок коштів та просить суд постановити рішення про тлумачення змісту підпункту 2.4.9 Договору банківського рахунку №333 від 27.10.2011 року, вказавши, що нарахування процентів Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» на залишок коштів, що знаходяться на рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «АВС Логістік Групп» здійснюється у розмірах та у строки, що визначалися нормативними документами Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на дату укладення договору банківського рахунку №333 від 27.10.2011 року. Зміна розміру та строків нарахувань процентів на залишок коштів по рахунку згідно умов підпункту 2.4.9 Договору банківського рахунку №333 від 27.10.2011 року повинно здійснюватися за взаємною згодою сторін договору. (прохальна частина позовної заяви, а.с. 6-7).

В доводах позивача в даній справі не зазначається про невизначеність та незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту пункту договору, які могли б бути усунуто шляхом його тлумачення в судовому порядку, а фактично мають місце посилання на обставини застосування відповідачем умов п. 2.4.9 Договору у вигляді того, що нарахування процентів на залишок коштів, що знаходяться на рахунку позивача має здійснюватись у розмірах та у строки, що визначались на дату укладення договору, а зміна розміру та строків нарахувань процентів на залишок коштів по рахунку повинно здійснюватись за взаємною згодою сторін договору.

За своєю суттю підставою даного позову стала незгода позивача з розміром процентів на залишок коштів встановлених банком в односторонньому порядку на підставі п. 2.3.4. договору.

Тобто, позивач даним позовом намагається за допомогою рішення суду по суті внести зміни в договір банківського рахунку №333 від 27.10.2011 року шляхом встановлення іншого розміру процентів ніж встановлено банком на підставі п. 2.3.4. договору щодо перегляду ставки тарифів в односторонньому порядку.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивач не довів у чому саме полягає незрозумілість або невизначеність спірних умов договору, зокрема конструкція п. 2.4.9 Договору, які могли бути усунуті шляхом їх тлумачення у судовому порядку. У даному випадку позивач не позбавлений права звернутися до суду про стягнення з банку збитків у вигляді недоотримання коштів (процентів на залишок коштів на рахунку).

При цьому, посилання скаржник на не врахування судом першої інстанції позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №753/8945/19 від 22.12.2021 року є необґрунтованим оскільки, як вбачається зі змісту даної постанови, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 та 4 статті 213 Цивільного кодексу України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. Слова договору повинні тлумачитись проти того, хто їх написав).

В той же час, позивачем не наведено будь-яких належних та допустимих підстав та доводів щодо не можливості з`ясувати справжній зміст умов п. 2.4.9 Договору.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи із змісту ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

На позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у постановах від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що з урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме позивач у справі мав довести належними та допустимими доказами факт існування підстав для тлумачення п. 2.4.9 Договору відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України.

Натомість як свідчать матеріали справи і як було встановлено під час вирішення даного спору, позивачем відповідні дії вчинені не були, а тому позовні вимоги є безпідставні.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи та врахувавши доводи учасників справи дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданих апеляційних скаргах, скаржниками не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВС Логістік Групп" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 року у справі №910/2851/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 року у справі № 910/2851/22 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2851/22.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.11.2022 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз