Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
910/445/22: Господарські справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах, що виникають із правочинів, зокрема, договорів; Визнання договорів (правочинів) недійсними; надання послуг.
Надіслано судом: 30.11.2022. Зареєстровано: 30.11.2022. Забезпечено надання загального доступу: 02.12.2022.
Дата набрання законної сили: 15.11.2022
Номер судового провадження: не визначено
ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2022 р. Справа№ 910/445/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

секретар

судового засідання Рибчич А.В.

за участю

представників: позивача - не з`явились

відповідача - Панов Д.І.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод"

на рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2022 р. (повний текст складено 18.07.2022 р.) та на додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 25.07.2022 р. (повний текст складено 29.07.2022 р.)

у справі № 910/445/22 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДенДі-Логістик"

про визнання недійсним пункту 8.9 договору № 03062019-ПВ/ТЕ від 03.06.2019 р. транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДенДі-Логістик» про визнання недійсним п. 8.9 договору № 03062019-ПВ/ТЕ від 03.06.2019 р. транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що п. 8.9 договору є дискримінаційний для позивача, оскільки негативні наслідки господарсько-правової відповідальності позивача у вигляді штрафу за простій вагонів на станції навантаження/вивантаження за добу, за один вагон до дати відправлення вагонів настають для позивача, без допущення порушення господарського зобов`язання, встановленого умовами договору, а тому п. 8.9 договору суперечить ст.ст. 216, 217, 118 ГК України, ст. 549 ЦК України та підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.07.2022 р. у справі № 910/445/22 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод".

Додатковим рішенням Господарського суду м. Києва від 25.07.2022 р. у справі № 910/445/22 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДенДі-Логістик" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі позивач вказує на те, що оспорюваним п. 8.9 договору та додатковими угодами до договору передбачено обов`язок позивача двічі сплачувати за час перебування вагонів на станціях завантаження/розвантаження, що суперечить ст. 61 Конституції України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2022 р. апеляційну скаргу у справі № 910/445/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022 р. витребувано з Господарського суду м. Києва матеріали справи № 910/445/22 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" на рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2022 р. до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/445/22.

Також не погоджуючись із додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване додаткове рішення суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що відповідачем, в порушення вимог ч. 8 ст. 129 ГПК, до закінчення судових дебатів не було зроблено відповідної заяви. Також позивач вказує, що місцевим судом, в порушення норм процесуального права, не було його повідомлено належним чином про час та дату розгляду заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому суддя (судді-доповідачу) (складу суду) 17.08.2022 р. апеляційну скаргу у справі № 910/445/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.08.2022 р. витребувано з Господарського суду м. Києва матеріали справи № 910/445/22 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" на додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 25.07.2022 р. до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/445/22.

До суду 07.09.2022 р. надійшли матеріали справи № 910/445/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" на рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2022 р. у справі № 910/445/22 та призначено її до розгляду на 11.10.2022 р.

До суду 23.09.2022 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 11.10.2022 р. у цій справі у режимі відеоконференції з Господарським судом Дніпропетровської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2022 р. відмовлено представнику Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" - П`ятигорцю Ю.О. в задоволенні клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області.

До суду 03.10.2022 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 11.10.2022 р. у цій справі у режимі відеоконференції з Третім апеляційним адміністративним судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022 р. задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" про проведення судового засідання 11.10.2022 р. у справі № 910/445/22 у режимі відеоконференції з Третім апеляційним адміністративним судом.

11.10.2022 р. розгляд справи № 910/445/22 не відбувся внаслідок збройної агресії Російської Федерації в Україні (нанесення масованих ракетних ударів по всій території України), з урахуванням розпоряджень голови Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2022 р. та від 11.10.2022 р. "Про деякі питання організації роботи Північного апеляційного господарського суду".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2022 р. розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" у справі № 910/445/22 призначено до розгляду на 15.11.2022 р.

У судовому засіданні 15.11.2022 р. представник відповідача надав усні пояснення по суті апеляційної скарги, представник позивача не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про час і місце розгляду скарги електронною поштою відповідно до ч. ч. 6, 7, 8 ст. 120 ГПК України та в порядку ч. 4 ст. 122 ГПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Доказів поважності відсутності вказаного представника суду не надано.

Також у матеріалах справи відсутні докази про те, що представник позивача був позбавлений можливості через будь-які перешкоди бути присутнім у судовому засіданні.

При цьому позивач не наполягав на обов`язковій участі його представника у судовому засіданні, відповідного клопотання від нього не було подано апеляційному суду.

Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення призведе до безпідставного затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об`єктивного розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

03.06.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДенДі-Логістик» (далі - експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дніпропетровський трубопрокатний завод» (далі - клієнт) укладено договір транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору клієнт доручає, а експедитор приймає на себе обов`язки від свого імені та за рахунок клієнта здійснювати транспортно-експедиційне обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів залізничним, автомобільним, водним та іншими видами транспорту по території України, країн СНД та інших держав.

Згідно з п. 1.2 договору вид та найменування вантажу, заявленого до перевезення згідно з даним договором, а також пункти відправлення та призначення вантажу зазначаються в протоколі погодження договірної ціни/Додатку, який є його невід`ємною частиною.

Як передбачено п. 1.3 договору, діяльність сторін регламентується існуючими положеннями Статуту залізниць України, Правилами перевезень вантажів залізничним транспортом України, діючими правилами «СМГС», міжурядовими та прикордонними залізничними Угодами, національним та міжнародним транспортним правом, законодавчими актами України.

Пунктом 8.9 договору сторони погодили, що у випадку допущення клієнтом (вантажовідправниками, вантажоотримувачами) простою вагонів на станції навантаження/вивантаження, клієнт сплачує експедитору штраф за понаднормове користування вагонами у розмірі 1000,00 грн без ПДВ за добу за один вагон до дати відправлення вагонів, а також відшкодування інших витрат експедитора, що виникли у зв`язку із понаднормовим простоєм вагонів.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2019 р. з можливою його пролонгацією. У тих випадках, коли перевезення заявленого вантажу клієнтом розпочато в межах терміну дії договору, а закінчується після 31.12.2019 р., дія договору автоматично продовжується на весь період перевезення даного вантажу (п. 11.1 договору).

Додатками № 1, № 2 та № 3 сторонами договору узгоджено перевезення вантажу у вагонах відповідача, а також узгоджено, що за час перебування вагонів на станціях навантаження/вивантаження та за період знаходження вагонів за межами України більше нормативного часу нараховується плата за використання в розмірі 900,00 грн за вагон за добу без ПДВ. Нормативний строк встановлюється: 48 технологічні години.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що пункт 8.9 укладеного договору, в частині встановлення штрафу за понаднормове користування вагонами, на думку позивача, не відповідає ч. 3 ст. 509, ст. 549 ЦК України щодо дотримання засад розумності, справедливості, відповідності законодавству України та суперечить ст. 61 Конституції України. Позивач посилається на те, що оспорюваний пункт договору є дискримінаційним для нього, оскільки негативні наслідки господарсько-правової відповідальності у вигляді штрафу за простій вагонів на станції навантаження/вивантаження за добу за один вагон до дати відправлення вагонів наступають для позивача без допущення порушення господарського зобов`язання, встановленого умовами договору.

Відповідач у свою чергу вказує на те, що наявність в договорі окремо штрафу та послуги за понаднормове користування вагону не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 230 ГК України штраф є штрафною санкцією, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, а послуга є окремим господарським зобов`язанням.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема із правочинів.

Як передбачено ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору.

Частиною 1 статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (ст. 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це іншій стороні договору. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у 20-денний строк після одержання пропозиції повідомляє іншу сторону про результати такого розгляду.

Таким чином, зміна умов договору відбувається за згодою обох сторін.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до ст. 316 ГК України за договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Отже, транспортне експедирування є видом господарської діяльності, спрямованої на організацію процесу перевезення вантажів. Експедитор є таким суб`єктом господарювання, функціональне призначення якого полягає в організації та сприянні здійсненню процесу вантажів. Експедитором може бути, як суб`єкт господарювання (транспортно-експедиційна організація), так і безпосередньо перевізник. Транспортне експедирування - це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях.

Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як передбачено ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За змістом ч. 2 ст. 217 ГК України одним із видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено пеню та штраф.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як передбачено ч. 4 ст. 231 ГК України, розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі стягнення штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

За змістом ст. 230, ч. 4 ст. 231 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Таким чином сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Отже, оскільки у п. 8.9 договору сторони погодили вид порушення - понаднормове користування вагонами, розмір санкції - 1000,00 грн, та порядок обрахунку санкції - за кожний добу за один вагон, сторони на власний розсуд досягли згоди щодо права експедитора на стягнення штрафної санкції - штрафу, що відповідає вищенаведеним приписам.

Таким чином, посилання скаржника на недійсність п. 8.9 договору є необґрунтованими.

Доводи скаржника про те, що пунктом 8.9 договору та додатковими угодами до договору передбачено обов`язок позивача двічі сплачувати за час перебування вагонів на станціях завантаження/розвантаження, що суперечить ст. 61 Конституції України, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, згідно з п. 8.9 договору, у випадку допущення клієнтом (вантажовідправниками, вантажоотримувачами) простою вагонів, на станції навантаження/вивантаження, клієнт сплачує експедитору штраф за понаднормове користування вагонами у розмірі 1000,00 грн без ПДВ за добу за один вагон до дати відправлення вагонів, а також відшкодування інших витрат експедитора, що виникли у зв`язку із понаднормовим простоєм вагонів.

Додатками № 1, № 2 та № 3 сторонами договору погоджено, що за час перебування вагонів на станціях навантаження/вивантаження та за період знаходження вагонів за межами України більше нормативного часу нараховується плата за використання в розмірі 900,00 грн за вагон за добу без ПДВ. Нормативний строк встановлюється: 48 технологічні години.

Вбачається, що пунктом 8.9 договору передбачена відповідальність клієнта, за понаднормове користування вагонами, в той час як додатками № 1, № 2 та № 3 до договору передбачена плата, за понаднормове користування, що не є штрафною санкцією.

Отже сторони за взаємною згодою визначили види штрафних санкцій та їх розмір за порушення зобов`язань за договором, беручи до уваги той факт, що дані зобов`язання не є грошовими зобов`язаннями та положення щодо обмеження розміру штрафних санкцій законом на них не поширюються.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 р. у справі № 3-1217гс/16.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсним п. 8.9 договору № 03062019-ПВ/ТЕ від 03.06.2019 р. транспортно-експедиційного обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів є необґрунтованою, недоведеною та не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи місцевим судом Товариство з обмеженою відповідальністю "ДенДі-Логістик" звернулось із заявою про стягнення 20000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 233 ГПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Згідно з ч. 1 п. 3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Враховуючи те, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" було залишено без задоволення, витрати відповідача на професійну правничу допомогу адвоката необхідно покласти на позивача.

Як було зазначено вище, відповідач просив суд стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів відповідача у межах розгляду справи № 910/445/22 здійснював адвокат Панов Д.І на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 7280/10 від 07.12.2018 р., договору (угоди) про надання правової допомоги від 25.01.2022 р. та додаткової угоди № 1 до договору від 25.01.2022 р.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди адвокат надає правову допомогу клієнту у справі № 910/445/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дніпропетровський трубопрокатний завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДенДі-Логістик» про визнання недійсним п. 8.9 договору від 03.06.2019 р.

Згідно з п. 2 договору сторони домовились, що вартість послуг адвоката складає 20000,00 грн.

11.07.2022 р. між адвокатом та відповідачем було підписано акт наданих послуг до договору (угоди) про надання правової допомоги від 25.01.2022 р.

Так, вказаним актом погоджено перелік наданих адвокатом послуг та їх ціна на загальну суму 20000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 р. у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За змістом ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 2, 4, 5 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ст. 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Вбачається, що позивач не скористався своїм правом на подання клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами у даній справі, та відповідного клопотання суду не подав.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/13071/19 від 20.11.2020 р.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового слухання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, а також відсутність заперечень позивача стосовно розміру понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги відповідача та стягнення з позивача вартість витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 20000,00 грн.

Доводи скаржника про те, що відповідачем, в порушення вимог ч. 8 ст. 129 ГПК до закінчення судових дебатів не було зроблено відповідної заяви, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ДенДі-Логістик" очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Посилання скаржника на те, що його не було повідомлено належним чином про час та дату розгляду заяви відповідача, колегія суддів також вважає необґрунтованою враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що копія ухвали Господарського суду м. Києва від 18.07.2022 р. про призначення заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення було відправлено на адресу позивача, а саме: 49068, м. Дніпро, вул. Маяковського, 31.

Суд зазначає, що копію ухвали надіслано судом на адресу місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод", яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім цього, зазначена адреса була вказана представником позивача при зверненні до суду з позовної заявою, та в подальшому при зверненні до суду з апеляційною скаргою.

Разом з цим, поштове відправлення було повернуто до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Частиною 2 статті 120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Згідно з ч. 11 ст. 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України).

Згідно з ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 р. у справі № 908/1724/19, виходячи зі змісту положень ст. ст. 120, 242 ГПК України, п. п. 11, 17, 99, 116 та 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДРЮО прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290 та 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. Отже, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" було належним чином повідомлене про призначення до розгляду заяви відповідача.

До того ж, слід зазначити, що позивач не виконав обов`язку, передбаченого ст. 120 ГПК України, та не повідомив суд про зміну адреси його місцезнаходження (у разі, якщо така адреса дійсно змінилася).

Інші аргументи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2022 р. та додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 25.07.2022 р. у справі № 910/445/20 прийняті з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2022 р. у справі № 910/445/20, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 11.07.2022 р. у справі № 910/445/20 залишити без змін.

3. Додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 25.07.2022 р. у справі № 910/445/22 залишити без змін.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпропетровський трубопрокатний завод".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 30.11.2022 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...