ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 грудня 2022 року Справа № 903/756/22

за позовом: Володимир-Волинської прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Волинській області, м.Луцьк

до відповідача: Державного підприємства Волиньвугілля, м.Луцьк

про стягнення 593 947 грн. 59 коп.

Суддя: Кравчук А.М.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

30.09.2022 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Володимир-Волинської прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Волинській області до Державного підприємства Волиньвугілля про стягнення 593 947 грн. 59 коп. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу.

Позовна заява обґрунтована здійсненням відповідачем у період з 23.08.2018 по 21.10.2018 викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без оформлення відповідних дозволів на викиди.

Ухвалою суду від 04.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти календарних днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. У відзиві зазначити електронну адресу, іншу контакту інформацію для надіслання процесуальних документів у справі. У разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідачу подати суду заяву із обґрунтуванням заперечень протягом 15 календарних днів з дня вручення даної ухвали, прокуратурі та позивачу - протягом 5 календарних днів з дня отримання відзиву. Попереджено сторін, що у разі не подання у встановлений строк обґрунтованих заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, вони мають право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведуть, що пропустили строк з поважних причин. Запропоновано прокуратурі, позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х календарних днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу; відповідачу - заперечення на відповідь прокуратури, позивача протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання прокуратурі, позивачу.

Відповідач ухвалу суду отримав 14.10.2022, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 87).

Строк для подання відзиву по 31.10.2022.

28.10.2022 на адресу суду надійшов відзив відповідача, згідно якого зазначає, що підприємством вчинено всі дії, необхідні для отримання дозволу на види забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, передбаченими порядком №302. Позивач для обрахунку показника мі використовує максимальні вихідні дані визначення величинивикиду, а не середнє значення по 5 пробах згідно Протоколу вимірювань вмісту забруднюючих речовин в організованих викидах стаціонарних джерел №1 від 13.02.2018. Крім того помилково використовує коефіцієнт Кф 1,25, посилаючись на те, що джерело забруднення знаходиться в м.Нововолинськ, яке є містом обласного значення. Джерела забруднення №1 та №2 територіально знаходяться в с.Бортнів Іваничівського району, за 6 кілометрів від міста Нововолинськ, що підтверджується Технічними паспортами, звітом по інвентаризації викидів забруднюючих речовин на ВП «Шахта «Бужанська», тому потрібно застосовувати коефіцієнт 1. Згідно розрахунку підприємства збитки становлять 237 764 грн. 84 коп.

Прокуратура відзив відповідача отримала 04.11.2022 (а.с. 142).

Строк для подання відповіді на відзив по 07.11.2022.

У клопотанні від 02.11.2022 відповідач просить долучити до матеріалів справи лист відповідь, рішення ГУ Держпродспоживслужби щодо неможливості видачі дозволу. Клопотання обґрунтоване тим, що вказані докази відповідач отримав лише 01.11.2022.

Вищевказані докази долучені судом до матеріалів справи.

Прокуратура у відповіді на відзив від 02.11.2022 зазначає, що факт здійснення господарської діяльності, пов`язаної з викидами забруднюючих речовин стаціонарними джерелами в атмосферне повітря, без отримання відповідного дозволу відповідачем не спростовано. У дозволах на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря зазначено, що місцезнаходженням відповідача, якому і надавались дозволи на викиди, є м.Нововолинськ, а тому розрахунки з коефіцієнтом Кф 1,25 є правильні.

Заперечення на відповідь на відзив в матеріалах справи відсутні.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

За частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться на території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси (частина перша статі 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Згідно преамбули Закону України "Про охорону атмосферного повітря" атмосферне повітря є одним з основних життєво важливих елементів навколишнього природного середовища.

За статтею 2 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини в галузі охорони атмосферного повітря регулюються цим Законом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзаців другого, третього, п`ятого частини першої статті 10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані, зокрема, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів; здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого, зокрема, суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення (частина шоста статті 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами абзаців п`ятого, шостого, тринадцятого статті 1 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) викидом є надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин; забруднююча речовина - речовина хімічного або біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища; джерело викиду - об`єкт (підприємство, цех, агрегат, установка, транспортний засіб тощо), з якого надходить в атмосферне повітря забруднююча речовина або суміш таких речовин.

Системне тлумачення абзацу другого частини першої статті 10, частин п`ятої - шостої статті 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що суб`єкти господарювання (незалежно від їх групи) можуть здійснюватися викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами лише за наявності в них дозволу, виданого спеціально уповноваженим органом виконавчої влади.

Тобто законодавцем встановлено обов`язок суб`єктів господарювання (незалежно від їх групи) отримувати дозвіл на викид забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Тому для оцінки наявності в суб`єкта господарювання такого обов`язку під час здійснення ним діяльності, яка пов`язана з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, важливим є з`ясування природи дійсного змісту вжитого законодавцем у наведених нормах поняття, яке вміщує в собі "стаціонарне джерело викидів (забруднення)".

Аналіз змісту положень Закону України "Про охорону атмосферного повітря" та Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" свідчить, що законодавець при конструюванні правових норм цих законів так чи інакше текстуально використовує поняття "стаціонарне джерело". Проте в наведених законах відсутнє визначення такого об`єкта викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря як стаціонарне джерело.

Натомість поняття стаціонарного джерела забруднення розкрито у підпункті 14.1.230 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) згідно із яким стаціонарне джерело забруднення це - підприємство, цех, агрегат, установка або інший нерухомий об`єкт, що зберігає свої просторові координати протягом певного часу і здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферу та/або скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти.

Подібне визначення стаціонарного джерела забруднення атмосфери закріплено в підпункті 1.14.5. Інструкції про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 10.02.1995 № 7 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 15.03.1995 за № 1/597 (далі - Інструкція про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин № 7, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким стаціонарним джерелом забруднення атмосфери визначено підприємство, цех, агрегат, установка або інший нерухомий об`єкт, що зберігає свої просторові координати протягом певного часу і здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферу.

Системний аналіз наведених положень підпункту 14.1.230 пункту 14.1 статті 14 ПК України, підпункту 1.14.5. Інструкції про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин № 7 свідчить, що під стаціонарним джерелом викидів (забруднення) слід розуміти нерухомий об`єкт (підприємство, цех, агрегат, установка тощо), що зберігає свої просторові координати протягом певного часу та здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Таким об`єктом не обов`язково є об`єкт нерухомості, оскільки ним може бути і рухомий об`єкт (агрегат, установка тощо), адже диспозиція наведених положень не виключає можливості згодом переміщення цього об`єкту в просторі, визначаючи головною його ознакою - 1) збереження своїх просторових координат протягом певного часу та 2) здійснення викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Чинне законодавство не містить окремого визначення стаціонарного джерела викидів (забруднення) як організованого так і неорганізованого. Водночас нормативно закріплений поділ викидів забруднюючих речовин за своїм характером (видами) на: організовані та неорганізовані викиди.

Відповідно до підпункту 1.14.10 Інструкції про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин № 7 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) організований викид - викид, який надходить в атмосферу через спеціально споруджені газоходи, труби, аераційні ліхтарі та інші споруди.

Неорганізований викид - викид, який надходить в атмосферу у вигляді ненаправлених потоків газопилевої суміші від джерел забруднення не оснащених спеціальними спорудами для відведення газів газоходами, трубами та іншими спорудами (підпункт 1.14.11 Інструкції про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин № 7 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Такі ж визначення організованих та неорганізованих викидів наведено в Методиці розрахунку розмірів відшкодування збитків № 639 (в редакції, чинній на момент проведення заходу державного нагляду).

Звідси, організованим стаціонарним джерелом викидів є стаціонарне джерело викидів, яке здійснює викид забруднюючих речовин в атмосферне повітря через спеціально споруджені газоходи, труби, інші споруди, тоді як неорганізованим стаціонарним джерелом викидів - стаціонарне джерело викидів, яке здійснює викид забруднюючих речовин в атмосферне повітря не оснащене спеціальними спорудами для відведення газів газоходами, трубами, іншими спорудами.

Тож поняття стаціонарні джерела викидів (забруднення) об`єднує в собі як організовані так неорганізовані джерела викидів, адже головною кваліфікуючою ознакою цих джерел є їх стаціонарність, тоді як організованість/неорганізованість є ознакою диференційованості поділу в залежності від характеру (видів) викиду забруднюючих речовин в атмосферу здійснених джерелом викиду.

Оскільки визначення стаціонарні джерела викидів забруднюючих речовин охоплює собою як організовані так неорганізовані джерела, то відповідно дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря має отримуватися як для організованих так і для неорганізованих джерел викидів.

Ураховуючи наведене, в суб`єктів господарювання для здійснення викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин неорганізованими стаціонарними джерелами має бути наявний дозвіл, виданий спеціально уповноваженим органом виконавчої влади на викид таких речовин в атмосферу.

Наказом Державної екологічної інспекції у Волинській області №284 від 26.08.2021 вирішено в термін з 01.09.2021 по 30.09.2021 провести планові перевірки дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (а.с. 22-23).

Державною екологічною інспекцією у Волинській області видано направлення від 26.08.2021 №452 на проведення планової перевірки ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» (а.с. 24).

За результатами планової перевірки Державною екологічною інспекцією у Волинській області складено акт №380/09.2021 від 20.09.2021, яким встановлено, що за період з 23.08.2018 по 21.10.2018 ВП «Шахта «Бужанська» здійснював викиди в атмосферне повітря стаціонарними джерелами викидів без відповідного на те дозволу (а.с .25-33).

Встановлено, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами №0 виданий ВП «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» 22.10.2018, в той час, як попередній дозвіл на викиди закінчив свою дію 22.08.2018 (а.с. 103, 109).

Державною екологічною інспекцією у Волинській області здійснено розрахунок розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок роботи джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу на загальну суму 593 947 грн. 59 коп.

Позивачем на адресу відповідача направлено претензію від 03.12.2021 №4-2/3573 на суму 593 947 грн. 59 коп., яка залишена останнім без відповіді та задоволення. (а.с. 68-71).

Відповідно до пункту 1 частини другої, частини третьої статті 11 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків віднесено завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено статтею 1166 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду.

Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як: протиправна поведінка боржника, збитки, причинний зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Натомість відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника (висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 912/823/18, від 03.11.2021 у справі № 922/1705/20, від 18.12.2020 у справі 922/3414/19).

Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Грошовим виразом майнової шкоди є збитки.

Враховуючи вищевикладене, відсутність у відповідача дозволу за період з 23.08.2018 по 21.10.2018 на викиди стаціонарними джерелами викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря свідчить про порушення нормативно визначених умов викидів таких речовин в атмосферу, зокрема абзацу другого частини першої статті 10, частин п`ятої - шостої статті 11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" та є протиправною формою поведінки, в результаті якої завдано шкоду навколишньому природному середовищу, одним із природних ресурсів якого є атмосферне повітря.

При цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у несвоєчасному отриманні дозволу та здійсненні наднормативних викидів. Затримка в отриманні дозволу була зумовлена ненаданням всіх необхідних документів для його отримання. Відповідач, у якого був відсутній спеціальний дозвіл, самостійно здійснював викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин, усвідомлюючи при цьому факт порушення відповідними діями вимог чинного законодавства.

Зважаючи на викладене, у діях відповідача наявний склад всіх чотирьох умов, необхідних для відшкодування спричиненої державі шкоди внаслідок порушення законодавства про охорону атмосферного повітря.

У відзиві відповідачем заперечується розрахунок збитків, здійснений позивачем. Зазначає, що позивачем неправильно визначено коефіцієнт Кф 1,25, в той час як правильним коефіцієнтом є 1.

При вирішенні спорів про відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, для доведення розміру збитків вирішальним є правильність їх розрахунку на підставі Методики № 639 у редакції, що діяла на момент проведення перевірки.

Відповідно до підпункту 2.1.2 пункту 2.1 Методики № 639 наднормативними викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря вважаються у тому числі викиди забруднюючих речовин, на які відсутній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, уключаючи окремі забруднюючі речовини, викиди яких підлягають регулюванню відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 2.2 Методики № 639 факт наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря встановлюється державними інспекторами за результатами інструментально-лабораторних методів контролю, документальної перевірки суб`єктів господарювання та розрахунковими методами.

Також пунктом 2.7 Методики № 639 передбачено, що розрахункові методи визначення наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря та об`ємної витрати газопилового потоку застосовуються у випадках викиду забруднюючих речовин від джерел викидів, які здійснюються без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб`єктів господарювання.

Відповідно до п.4.1 Методики розмір відшкодування збитків за наднормативний викид однієї тонни забруднюючої речовини в атмосферне повітря розраховується на основі розміру мінімальної заробітної плати, установленої на дату виявлення порушення, помноженої на коефіцієнт 1,1, з урахуванням регулювальних коефіцієнтів (додатки 1, 2) і показника відносної небезпечності кожної забруднюючої речовини. Розмір збитків розраховується за формулою 12 Методики: З = mі х 1,1П х Aі х Кт х Кзі, де З - розмір збитків, грн; mі - маса i-тої забруднюючої речовини, що викинута в атмосферне повітря наднормативно, т; 1,1П - розмір мінімальної заробітної плати (П) на дату виявлення правопорушення за одну тонну умовної забруднюючої речовини, помноженої на коефіцієнт (1,1), грн/т; Aі - безрозмірний показник відносної небезпечності i-тої забруднюючої речовини; Кт - коефіцієнт, що враховує територіальні соціально-екологічні особливості; Кзі - коефіцієнт, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту i-тою забруднюючою речовиною. Загальний розмір збитків розраховується як сума розмірів збитків за наднормативний викид в атмосферне повітря кожної забруднюючої речовини.

Пунктом 3.6 Методики визначено, що розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду, який здійснюється без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, здійснюється за характеристиками джерела викиду (джерела утворення), зафіксованими у відповідній документації суб`єкта господарювання (Звіт по інвентаризації викидів забруднюючих речовин, технологічні регламенти виробництва, режимні карти роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії), дані державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою N 2-ТП (повітря), результатами інструментально-лабораторних вимірювань або згідно з методиками для розрахунків маси викидів забруднюючих речовин за час роботи джерела без дозволу на викиди.

В силу п.3.11 Методики час роботи джерела в режимі наднормативного викиду визначається з моменту вчинення порушення до моменту його усунення, з урахуванням фактично відпрацьованого часу.

З аналізу наведених положень методики вбачається, що розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря, заподіяного без відповідного дозволу, може проводитися як за результатами інструментально-лабораторних вимірювань, так і за характеристиками джерела викиду, зафіксованими у відповідній документації суб`єкта господарювання, тощо.

Отже, звіт з інвентаризації джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря для філії відповідача та надані ним довідки про час роботи стаціонарних джерел викидів є джерелами отримання необхідної інформації для розрахунку маси наднормативного викиду, здійсненого без відповідного дозволу, та розміру завданих таким викидом збитків згідно з пунктами 3.6, 3.11, 4.1 Методики, що виключає необхідність проведення лабораторних вимірювань та розрахунку збитків згідно з пунктом 3.7 цієї Методики.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.03.2020 №912/823/18, від 02.06.2022 №924/519/21.

Згідно п. 3.6 наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.12.2008 №634 «Про затвердження Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря» розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду, який здійснюється без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, здійснюється за характеристиками джерела викиду (джерела утворення), зафіксованими у відповідній документації суб`єкта господарювання (звіт про інвентаризацію викидів забруднюючих речовин, технологічні регламенти виробництва, режимні карти роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії)). Позивачем у розрахунку застосована таблиця 5.1 (2.2) "Характеристика джерел викидів забруднюючих речовин" (а.с. 44), що спростовує твердження відповідача щодо необхідності застосування середнього значення по 5 пробах згідно Протоколу вимірювання вмісту забруднюючих речовин в організованих викидах стаціонарних джерел №1 від 13.02.2018.

Судом встановлено, що при визначенні Кт - коефіцієнт, що враховує територіальні соціально-екологічні особливості території та визначається за формулою КТ=Кнас х Кф, позивачем коефіцієнт Кф встановлено 1,25, посилаючись на те, що джерело забруднення знаходиться в м.Нововолинськ, яке є місто обласного значення.

В той же час джерела забруднення №1 та №2, а саме труба (котельня Котли КЕ 4-14С) та скіповий ствол (вентилятор гол. провітрювання) територіально знаходяться в с.Бортнів Іваничівського району, за 5 км від міста Нововолинськ, що підтверджується Технічними паспортами на будівлю котельні заг.пл. 2 197 м.кв. та на будівлю вентиляторної установки заг.пл. 302,7 с.кв., звітом по інвентаризації викидів забруднюючих речовин на ВП «Шахта «Бужанська», в розділі 3 якого зазначено, що ВП «Шахта «Бужанська» розташована у північній частині Нововолинського геолого-промислового району Львівсько-Волинського кам`яновугільного басейну в північно-західному напрямку від м. Нововолинськ на відстані близько 5км. Найближча житлова забудова (с.Бортнів) знаходиться в південно-західному напрямку на відстані близько 750 м за лісовим масивом (а.с. 36, 99-102).

Таким чином, коефіцієнт Кф потрібно застосовувати у розмірі 1 джерело забруднення розташоване в організаційно-господарському та культурно-побутовому центі місцевого значення з перевагою аграрно-промислових функцій (районні центри, міста, селища районного впорядкування) та селі.

Усі інші коефіцієнти визначено позивачем у відповідності до характеристики джерел викидів забруднення речовин (а.с. 44), є правильними, а тому підлягають застосуванню при здійсненні розрахунку збитків.

Суд здійснивши власний розрахунок, дійшов висновку, що підставними та підлягають до стягнення з відповідача 455 135 грн. 39 коп. збитків, з яких:

- 9 480 грн. 48 коп. речовин у вигляді суспендованих твердих частинок (0,21546432 х 6,6667 х 6600 х 1);

- 158 593 грн. 25 коп. оксиду азоту (0,9611712 х 25 х 6600 х 1);

- 255 113 грн. 59 коп. сірки діоксид (1,93267872 х 20 х 6600 х 1);

- 31 948 грн. 07 коп. оксид вуглецю (1,45219968 х 3,3333 х 6600 х 1).

У позові на суму 138 812 грн. 20 коп. слід відмовити у зв`язку з неправильним визначенням позивачем коефіцієнту Кф.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду №912/2385/18 від 26.05.2020).

Повноваження прокурора на звернення до суду підтверджені матеріалами справи, зокрема листами щодо представницьких повноважень Володимир-Волинської окружної прокуратури від 12.09.2022, 26.09.2022 (а.с. 75), Державної екологічної інспекції у Волинській області від 15.09.2022 (а.с. 64)

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (постанова Конституційного суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року).

ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в частині задоволених позовних вимог сумі 6 827 грн. 03 коп. слід віднести на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 74, 76-80, 86, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» (вул. Луцька, 1, м.Нововолинськ, ) на користь Державної екологічної інспекції у Волинській області (вул. Степана Бандери, 20, м. Луцьк, )

- 455 135 грн. 39 коп. (чотириста п`ятдесят п`ять тисяч сто тридцять п`ять грн. 39 коп.) шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу.

3. Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» (вул. Луцька, 1, м.Нововолинськ, ) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, )

- 6 827 грн. 03 коп. (шість тисяч вісімсот двадцять сім грн. 03 коп.) витрат по сплаті судового збору.

4. У позові на суму 138 812 грн. 20 коп. відмовити.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. ст. 255, 256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення

складений 06.12.2022

Суддя А. М. Кравчук