ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" листопада 2022 р. Cправа № 902/721/22

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю секретаря судового засідання Пшегорської О.Я.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ходак Олени Василівни ( АДРЕСА_1 )

до: Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради (вул. Пирогова, буд. 2, смт Оратів, Вінницький район, Вінницька область, 22600)

про усунення перешкод в користуванні приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Фізичною особою-підприємцем Ходак Оленою Василівною подано позов до Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради про усунення перешкод в користуванні приміщенням.

Ухвалою суду від 15.08.2022 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/721/22 в порядку загального позовного провадження та призначено у ній підготовче засідання на 13.09.2022.

За результатами слухання справи 13.09.2022 за участю представника позивача суд у протокольній формі ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 13.10.2022. Поряд з цим судом визнано поважними причини пропуску строку на подання відзиву, відзив відповідача на позовну заяву прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи, а також зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради виконати вимоги ст. 90 ГПК України щодо надання відповідей на питання, викладені позивачем у позовній заяві, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.

Згодом розгляд справи по суті двічі відкладався внаслідок ігнорування Комунальним некомерційним підприємством "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради вимог ухвал суду щодо надання відповідей на питання в порядку ст. 90 ГПК України, що мало наслідком застосування до відповідача заходу процесуального примусу у вигляді штрафу відповідно до ухвали від 07.11.2022.

Так, протокольною ухвалою від 01.11.2022 розгляд справи по суті відкладено на 24.12.2022.

18.11.2022 засобами поштового зв`язку до суду від відповідача надійшла заява свідка в порядку статті 90 ГПК України.

На визначену дату та час у судове засідання повідомлені належним чином учасники справи не з`явилися. Водночас 24.11.20202 через канцелярію суду від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у яких останні підтримали викладені позиції щодо позову.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що відповідачем як Орендодавцем порушено положення постанови КМУ від 27.05.2022 №634 щодо продовження укладеного між сторонами Договору оренди майна від 03.06.2019 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану та вчинено перешкоди у користуванні орендованим приміщенням.

Суть заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, зводиться до того, що укладений між сторонами Договір оренди майна від 03.06.2019 припинено 03.05.2022 по закінченню строку, на який його укладено. За таких обставин, Договір припинив свою дію до ухвалення Кабінетом Міністрів України постанови №634, на яку посилається позивач.

Як стверджує відповідач, оскільки станом на 02.05.2022 Кабінет Міністрів України не встановив інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна", зокрема, щодо продовження договору оренди, а саме щодо запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану, або ж щодо припинення орендарем договору оренди, відтак вимога Фізичної особи-підприємця Ходак Олени Василівни є необґрунтованою, безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

03.06.2019 між Комунальним некомерційним підприємством "Оратівська центральна районна лікарня" Оратівської районної Ради (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ходак Оленою Василівною (Орендар, відповідач) укладено Типовий договір №2 оренди майна (нерухомого або іншого), що є об`єктом права спільної власності територіальних громад району (Договір), відповідно до п.1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування (оперативну оренду) комунальне майно (далі - Майно) приміщення четвертого поверху лікувального корпусу загальною площею 17,4 кв.м., розміщене за адресою: 22600, Вінницька область, Оратівський район, смт Оратів, вул. Пирогова, 2, що перебуває на балансі КНП "Оратівська ЦРЛ" (далі - Балансоутримувач).

Цей Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців і діє з 03 червня 2019 року до 03 травня 2022 року включно (п. 10.1. Договору).

У разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, що є невід`ємною частиною Договору обов`язково за наявності дозволу районної Ради (п. 10.5. Договору).

01.02.2021 між сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Договору, відповідно до якої по тексту Договору найменування Орендодавця змінено на Комунальне некомерційне підприємство "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради (відповідач).

За змістом адресованого відповідачем Фізичній особі-підприємцю Ходак Олені Василівні повідомлення вих. №253 від 24.03.2022 позивача повідомлено, що в силу п.10.7 Договору чинність останнього припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено відповідно до п. 10.1. Договору до 03.05.2022 року включно.

Тому відповідач просив вважати Договір припиненим з 04.05.2022 та після закінчення строк оренди звільнити приміщення, що орендується, та передати його Орендодавцеві за актом передання-приймання у задовільному стані.

В свою чергу, Фізична особа-підприємець Ходак Олена Василівна звернулася до головного лікаря Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради із заявою № б/н від 29.04.2022 про застосування положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та просила не вчиняти перешкод щодо користування кабінетом, що орендується позивачем, протягом періоду воєнного стану та протягом чотирьох місяців після припинення чи скасування воєнного стану.

У відповідь на таку заяву відповідач листом вих. №311 від 02.05.2022 повідомив, що рішеннями Кабінету Міністрів України можуть бути змінені правила врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна", однак на дату такого листа відповідні рішення відсутні.

03.05.2022 сторони засвідчили факт повернення Орендодавцю переданого у тимчасове платне користування нерухомого майна за Договором, підписавши відповідний Акт приймання-передачі. Водночас у такому Акті позивачем викладено незгоду щодо втрати чинності Договором з підстав продовження його дії на строк до припинення чи скасування воєнного стану та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

30.05.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою №2 надати доступ до орендованого кабінету, посилаючись при цьому на публікацію із Урядового порталу постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання оренди державного та комунального майна у період дії воєнного стану".

Листом від 02.06.2022 за №384 Комунальне некомерційне підприємство "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради повідомило Фізичну особу-підприємця Ходак Олену Василівну, що укладений між сторонами Договір оренди майна від 03.06.2019 припинив свою дію 03.05.2022 по закінченню строку, на який його було укладено, тобто до ухвалення Кабінетом Міністрів України постанови №634 від 27.05.2022. Тому вимога позивача задоволенню не підлягає як така, що суперечить приписам ст. 58 Конституції України про незворотність дії нормативно-правових актів в часі.

Окрім того, у вищезазначеному листі відповідач звертає увагу, що раніше орендоване позивачем приміщення необхідне та використовується для власних потреб балансоутримувача КНП "Оратівська ЛПЛ", інтереси якого в даному випадку є в пріоритеті, про що Фізичну особу-підприємця Ходак Олену Василівну було проінформовано у відповідності до приписів частини першої статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Фізична особа-підприємець Ходак Олена Василівна вказує, що поряд із обмеженням доступу позивачу до орендованого приміщення, у травні 2022 року на вебсайті відповідача з`явилися оголошення про проведення аукціонів з приводу оренди приміщень КНП "Оратівська ЛПЛ" Оратівської селищної ради.

За таких обставин, вважаючи, що відповідач порушує положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 та вчиняє перешкоди у користуванні орендованим приміщенням, Фізична особа-підприємець Ходак Олена Василівна звернулася із відповідним позовом до суду про зобов`язання відповідача усунути такі перешкоди.

Визначаючись щодо заявленого позову, суд враховує таке.

За приписами частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Отже, користування майном на підставі договору оренди є строковим. Строк, на який укладається договір, є істотною умовою договору оренди, та визначається за погодженням сторін.

Відповідно до п. 10.1. укладеного між сторонами Договору останній укладено строком на 2 роки 11 місяців і діє з 03.06.2019 року до 03.05.2022 року включно.

Не бажаючи продовжувати орендні правовідносини з позивачем, відповідач листом вих. №253 від 24.03.2022 повідомив Фізичну особу-підприємця Ходак Олену Василівну про припинення Договору з 04.05.2022 за закінченням строку, на який його було укладено, та про необхідність звільнення приміщення.

Однак, Фізична особа-підприємець Ходак Олена Василівна звернулася до головного лікаря Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради із заявою № б/н від 29.04.2022 про застосування положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна", просила не вчиняти перешкод щодо користування кабінетом, що орендується позивачем, протягом періоду воєнного стану та протягом чотирьох місяців після припинення чи скасування воєнного стану.

Пунктом 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX від 03.10.2019 визначено, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо продовження договору оренди, щодо запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

Відповідну постанову №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" було прийнято Кабінетом Міністрів України 27.05.2022 (далі - Постанова КМУ №634).

Згідно із п. 5 Постанови КМУ №634 договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

У разі коли граничний строк для подання заяви про продовження договору оренди припадає на період воєнного стану, цей строк продовжується на строк воєнного стану та три місяці з дати його припинення чи скасування (ч. 6 п. 5 Постанови КМУ №634).

Пунктом 16 Постанови КМУ №634 визначено орендодавцям державного та комунального майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови починаючи з 24 лютого 2022 року.

Враховуючи вищевказане правове регулювання спірних правовідносин, визначальним є з`ясування наявності виключного випадку згідно із п. 5 Постанови КМУ №634, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону "Про оренду державного та комунального майна", а також питання зворотної дії в часі приписів Постанови КМУ №634.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято:

- у випадках, передбачених статтею 7 цього Закону;

- якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю;

- якщо орендар, який бажає продовжити договір оренди майна в порядку, встановленому частиною другою статті 18 цього Закону, не надав звіт про оцінку об`єкта оренди у визначений цим Законом строк;

- якщо орендар порушував умови договору оренди та не усунув порушення, виявлені балансоутримувачем або орендодавцем у строк, визначений у приписі балансоутримувача та/або орендодавця;

- якщо орендар допустив прострочення сплати орендної плати на строк більше трьох місяців;

- якщо орендар станом на дату довідки балансоутримувача, передбаченої частиною шостою статті 18 цього Закону, має заборгованість зі сплати орендної плати або не здійснив страхування об`єкта оренди, чи має заборгованість зі сплати страхових платежів.

З вищеперелічених випадків відповідач посилається на необхідність використання орендованого приміщення для власних потреб, водночас доказів наявності інших підстав для відмови у продовженні договору оренди, передбачених ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" матеріали справи не містять.

Суд акцентує увагу, що для застосування виключного випадку для відмови у продовженні договору оренди з підстав необхідності використання орендованого приміщення для власних потреб відповідач як балансоутримувач та орендодавець мав повідомити позивача як орендаря про таку обставину за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди, як визначено у п. 5 Постанови КМУ №634.

Поряд з цим такого повідомлення матеріали справи не містять, а адресований позивачці лист Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради вих. №253 від 24.03.2022 містить повідомлення про припинення Договору з 04.05.2022 за закінченням строку, на який його було укладено, та про необхідність звільнення приміщення.

Згодом, у листі вих. №311 від 02.05.2022 на подальше звернення Фізичної особи-підприємця Ходак Олени Василівни про допущення до орендованого приміщення, відповідач лише цитує приписи ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято, якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю.

Враховуючи наведене, за відсутності у матеріалах справи доказів обґрунтованого письмового звернення відповідача до позивача за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди про відмову у продовженні договору оренди у зв`язку з необхідністю орендованого приміщення для власних потреб балансоутримувача, немає підстав для застосування виключного випадку згідно із п. 5 Постанови КМУ №634.

Щодо посилання позивачки, що поряд із обмеженням їй доступу до орендованого приміщення, у травні 2022 року на вебсайті відповідача з`явилися оголошення про проведення аукціонів з приводу оренди приміщень КНП "Оратівська ЛПЛ" Оратівської селищної ради, то таке посилання не знаходить свого підтвердження щодо орендованого спірного приміщення з урахуванням заяви свідка в порядку ст. 90 ГПК України.

Досліджуючи питання зворотної дії в часі Постанови КМУ №634, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №5-р/2018 від 22.05.2018).

Поряд з цим Суд звертає увагу на позицію Комітету міністрів РЄ, висловлену у Рекомендаціях CM/Rec (2007) 7 державам-членам щодо належного адміністрування. Так, у статті 6 вказаних Рекомендацій зазначено, що державні органи діють відповідно до принципу правової визначеності. Вони не можуть вживати жодних заходів із зворотною силою, за винятком юридично обґрунтованих обставин.

Крім того, Суд також враховує, що ЄСПЛ навіть допускає ретроактивну дію закону, коли це забезпечує захист суспільних інтересів, у тому числі уточнює початкові наміри законодавця (P. Plaisier B.V. v. the Netherlands, заява № 46184/16).

Так, у постанові від 31.03.2021 у справі №803/1541/16 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності (п. 50 вказаної постанови).

Враховуючи вищенаведене, чітку вказівку у пункті 16 Постанови КМУ №634 про продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови починаючи з 24 лютого 2022 року, має місце зворотна сила такого нормативно-правового акту в часі (ретроактивна дія). Така ретроактивна дія Постанови КМУ №634 уточнює початкові наміри законодавця забезпечити правову визначеність орендаря в умовах воєнного стану.

Отже, твердження позивача про продовження Типового договору №2 оренди майна (нерухомого або іншого), що є об`єктом права спільної власності територіальних громад району від 03.06.2019 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану є обґрунтованим. Водночас суд акцентує увагу, що для продовження договору оренди на строк, передбачений п. 5 Постанови КМУ №634, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

Отже, у цьому випадку ефективним способом захисту прав позивачки як орендаря за дійсним Договором оренди майна від 03.06.2019 є усунення перешкод у користуванні таким майном зі сторони відповідача.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу положень статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із оцінки наявних у справі доказів на предмет їх належності та допустимості, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Водночас заперечення відповідача щодо позову цілком спростовуються вищенаведеними мотивами в обґрунтування задоволення позовної вимоги.

Задовольняючи позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні приміщенням, суд вважає за необхідне відкоригувати викладену позивачем редакцію такої вимоги з метою уникнення надмірного формалізму.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас позивачем додано до позовної заяви докази, що вона має інвалідність II групи, що в силу пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" є підставою для звільнення від сплати судового збору.

Громадяни, які мають статус самозайнятої особи та підпадають під ознаки відповідних пунктів статті 5 Закону України "Про судовий збір", мають право користуватися пільгами, визначеними цією статтею (постанова КЦС ВС від 16.06.2021 № 750/6872/20)

Близькі за змістом висновки щодо звільнення громадян від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" сформульовані у постанові Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 903/323/20.

Так, за приписами ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Отже, у зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судовий збір в сумі 2481 грн (ставка судового збору за позовною вимогою немайнового характеру) підлягає стягненню з Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради в дохід Державного бюджету.

Визначаючись щодо витрат позивачки на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За змістом ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі № 915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 910/2679/21, від 12.01.2022 у справі №918/548/21.

Частинами 5, 6 ст. 126 ГПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Поряд з цим частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

На підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу надано Детальний опис робіт (наданих послуг), а також копії: Договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.06.2022, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Ходак Оленою Василівною та адвокатом Ходаком Владиславом Володимировичем; ордеру про надання правової допомоги серії АВ №1041178 від 19.07.2022 адвокатом Ходаком Владиславом Володимировичем, свідоцтва серії ВН №000416 від 24.01.2019 про право на заняття вказаним адвокатом адвокатською діяльністю; рахунку №1-4 від 19.07.2022 на сплату 10 000 грн за надані адвокатом послуги; квитанції АТ КБ "Приватбанк" та банківської виписки від 12.09.2022 на підтвердження сплати позивачкою адвокату 10 000 грн.

Відповідно до детального опису робіт (наданих адвокатом послуг) останній включає:

- зустріч із директором та представником КНП "Оратівська ЛПЛ" Оратівської селищної ради (досудове врегулювання спору) - 1 год.;

- дослідження та аналіз документів на предмет їх судової перспективи - 1 год.;

- підготовка та направлення адвокатського запиту КНП "Оратівська ЛПЛ" Оратівської селищної ради - 1 год.;

- підготовка та подача позовної заяви до суду; відправка примірників іншим учасникам справи - 5 год.;

- участь у судовому засіданні 13.09.2022;

- інші необхідні дії.

Суд враховує, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права (постанова Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18).

Поряд з цим у постанові КАС ВС від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 викладено висновок, що адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, позаяк розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Так, пунктом 4.1. Договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.06.2022 сторони погодили фіксований гонорар Адвоката, що становить 10 000 грн, отже такі витрати є належним чином підтвердженими та у суду відсутні підстави втручатися у погоджений розмір гонорару.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України). Водночас обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також доказів, котрі могли б підтвердити неспівмірність таких витрат, відтак у суду відсутні підстави втручатися у розмір визначеного сторонами гонорару, зміст наданих послуг та їх співмірність з предметом спору. Водночас заявлена Фізичною особою-підприємцем Ходак Оленою Василівною сума витрат на професійну правову допомогу відповідає орієнтовному розрахунку таких витрат, викладеному у позовній заяві.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що заявлені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи, враховуючи, що відповідачем в порядку, визначеному п. 5 ст. 126 ГПК України не подано суду клопотання про їх зменшення, суд дійшов висновку про покладення таких витрат на Комунальне некомерційне підприємство "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради у заявленій позивачем сумі 10 000 грн в силу приписів п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, оскільки позов задоволено повністю.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради (вул. Пирогова, буд. 2, смт Оратів, Вінницький район, Вінницька область, 22600; ) усунути перешкоди Фізичній особі-підприємцю Ходак Олені Василівні ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у користуванні нежитловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на умовах Типового договору №2 оренди майна (нерухомого або іншого), що є об`єктом права спільної власності територіальних громад району.

3. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради (вул. Пирогова, буд. 2, смт Оратів, Вінницький район, Вінницька область, 22600; ) в дохід Державного бюджету України (Отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача: UA0026001; Код класифікації доходів бюджету: 22030106) 2 481 грн - судового збору.

4. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Оратівська лікарня планового лікування" Оратівської селищної ради (вул. Пирогова, буд. 2, смт Оратів, Вінницький район, Вінницька область, 22600; ) на користь Фізичної особи-підприємця Ходак Олени Василівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 10 000 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

5. Згідно з приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та на відомі суду адреси електронної пошти: представника позивача Ходака В.В. - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повне рішення складено 05 грудня 2022 р.

Суддя А.А. Тварковський

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - АДРЕСА_1;

3 - відповідачу - вул. Пирогова, буд. 2, смт Оратів, Вінницький район, Вінницька область, 22600.