ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Справа № 918/1007/21(918/311/22)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача: Шаповалова Миколи Миколайовича

відповідача: Фрейдун О.М., представника за довіреністю від 27.06.2022 №31-22, Сеглі І.В., представника за довіреністю від 07.11.2022 №38-22

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 25.07.22р. суддею Політикою Н.А. о 10:54 у м.Рівному, повний текст складено 29.07.22р. у справі №918/1007/21(918/311/22)

за позовом ОСОБА_1

до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку в розмірі 280 535 грн 67 коп.,

у межах справи № 918/1007/21

за заявою Дочірнього підприємства "Київський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про банкрутство Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку в розмірі 280 535 грн 67 коп., (з яких - 95 858 грн 23 коп. - нарахована, але не виплачена заробітна плата, 184 677 грн 44 коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку).

Вказує, що всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, всі суми, що належать позивачу від відповідача в день звільнення (30.07.2021) та до дня звернення до суду з позовом виплачені не були.

Згідно відомостей філії «Острозький райавтодор» ДП «Рівненський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (лист №93 від 21.01.2022 та довідка про доходи б/н від 21.01.2022), заборгованість з виплати заробітної плати відповідача перед позивачем становить 95 858,23 грн.

Крім того, вказав, що у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 191 ЦПК України, постанови КМУ від 08.02.1995 №100 та відомостей з довідки про доходи б/н від 21.01.2022, обрахунку станом на 31.05.2022 середній заробіток за час затримки розрахунку із звільненим працівником становить 184 677,44 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.07.22 у справі №918/1007/21(918/311/22) позов задоволено. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 95 858,23 грн та середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 184 677,44 та 2 770,16 грн витрат по оплаті судового збору. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 2 481 грн 00 коп.

Так, суд з посиланням на ст.ст. 15, 21, 22, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 47, 115, 116, 233 КЗпП України, довідку підприємства від 21.01.2022 №93 про надання інформації про борг перед позивачем із заробітної плати, трудовий договір, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" заборгованості із заробітної плати в сумі 95 858 грн 23 коп. підлягають задоволенню.

Крім того, з посиланням на ст.117 КЗпП України, пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", ст. 27 Закону України "Про оплату праці", п.п. 2,5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зазначив, що відкриття провадження у справі про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти. Також вказав, що Підприємством та засновником боржника жодних доказів про те, що в розрахунок середнього заробітку відповідачем включена матеріальна допомога в розмірі 22 475 грн 60 коп. суду не надано, що і не встановлено судом. А тому дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки саме в сумі 184 677 грн 44 коп.

Не погоджуючись з рішенням, скаржник подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 25 липня 2022 року у справі №918/1007/21(918/311/22) та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної допомоги у зв`язку із виходом на пенсію згідно колдоговору у складі заборгованості по зарплаті відмовити, а також відмовити у стягненні середнього заробітку із ДП "Рівненський облавтодор" або ж зменшити розмір середнього заробітку, який міг би бути стягнутий із філії "Острозький райавтодор" ДП "Рівненський облавтодор" у розмірі, що не перевищує 95 847,59 грн, проте за термін не більше ніж за 6 місяців.

Зауважує, що сума 22 485,60 грн, а саме матеріальна допомога є спірною у складі боргу 95 868,23 грн.

Так, з посиланням на ст.ст. 116, 117 КЗпП України вказує на відсутність вини ДП «Рівненський облавтодор» у не здійсненні розрахунку, як і вбачається спір про розмір такого розрахунку як того вимагає ст. 117 КЗпП України. Крім того, сплата середнього заробітку при затримці здійснюється за заявою працівника. Такої заяви не надходило ні на філію, ні на «Рівненський облавтодор» з моменту звільнення по сьогодні.

Отже, на переконання скаржника спірна матеріальна допомога у розмірі 22475,60 грн у складі боргу по заробітній платі та середній заробіток підлягали відхиленню. Крім того, «Рівненський облавтодор» надавались письмові пояснення у справі із детальним контррозрахунком, які також залишились поза увагою суду.

Щодо вимоги про стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , окрім відсутності вини «Рівненський облавтодор», наявності спору щодо розміру боргу, відсутності самої заяви позивача та доказів її направлення на «Рівненський облавтодор», які виключали стягнення середнього заробітку як штрафної санкції взагалі, судом не враховано обґрунтувань і підстав для зменшення розміру середнього заробітку та позиції, що він не може перевищувати розміру самої заборгованості із зарплати і бути нарахованим не більш ніж за 6 місяців, адже у рамках справи про банкрутство такий підхід щодо стягнення порушує принципи рівності кредиторів, пропорційності задоволення вимог.

Скаржник наголошує, що згідно із ст. 117 КЗпП України (в редакції від 01.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Суд при винесенні оскаржуваного рішення, прямо порушив імперативну норму закону та не просто безпідставно стягнув середній заробіток, але ще й за 212 днів.

Вважає, що суд може зменшити розмір відшкодування передбаченого ст. 117 КЗпП України. На підтвердження своєї позиції посилається на постанови Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №569/11319/19, від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17, від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Отже, на переконання скаржника, судом 1- ї інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не враховано вищенаведеного та те, що:

- вимоги у розмірі матеріальна допомога на суму 22475,60 грн не є безспірними та передбачені колдоговором при наявності фінансових можливостей, а отже не могли бути нараховані та стягнуті;

- вимоги щодо матеріальної допомоги і середнього заробітку підлягали відхиленню, оскільки відсутня вина ДП, наявний спір про стягнення, заява про виплату середнього заробітку не подавалася як це визначено ст. 116-117 КЗпП, а тому підстави для стягнення відсутні;

- навіть якщо б були підстави для включення вимог по середньому заробітку, він розрахований не вірно, вказана сума не підтверджується і також не враховані вимоги перед бюджетом (утримання із працівника);

- навіть при умові наявності боргу, стягнення могло мати місце з філії боржника, яка і здійснювала розрахунок та оплати, видавала довідку, зокрема за підписом позивача;

- суд не врахував безумовні підстави для зменшення середнього заробітку, пояснення арбітражного керуючого, засновника та правові позиції ВС з окресленого питання.

Крім того, скаржником були подані додаткові пояснення у яких наводить додаткові підстави на підтвердження своєї позиції та з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц щодо зменшення суми нарахування середнього заробітку за час просточення, вказує свій розрахунок відповідно до якого середній заробіток має становити 24 729,51 грн, або за 6 місяців 16 380,25 грн. Просить скасувати Рішенням господарського суду Рівненської області від «25» липня 2022 року у справі №918/1007/21(918/311/22) та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної допомоги у зв`язку із виходом на пенсію згідно колдоговору у складі заборгованості по зарплаті відмовити, а також відмовити у стягненні середнього заробітку із ДП "Рівненський облавтодор" або ж зменшити розмір середнього заробітку, який міг би бути стягнутий із філії "Острозький райавтодор" ДП "Рівненський облавтодор" у розмірі, що не перевищує 95 847,59 грн., проте за термін не більше ніж за 6 місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої обґрунтування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить залишити рішення господарського суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить апеляційну скаргу задоволити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення на підтвердження своєї позиції. Просить рішення господарського суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

ОСОБА_1 працював у філії "Острозький райавтодор" Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на посаді начальника філії.

Згідно Наказу Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" від 26.07.2021 р. № 32-к ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, в день звільнення, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, повного розрахунку з останнім не проведено. Зокрема, як зазначив позивач, відповідач не виплатив йому розрахункових на загальну суму 95 858 грн 23 коп.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону).

Згідно з пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України "Про оплату праці").

У рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці").

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається із матеріалів справи, Підприємство всупереч наведеним законодавчим положенням при звільненні ОСОБА_1 не в повному обсязі виплатило йому заробітну плату. Заборгованість відповідача з виплати позивачеві належних йому коштів становить 95 858 грн 23 коп., що підтверджується довідкою Підприємства від 21.01.2022 № 93 про надання інформації.

Відповідач як у суді першої інстанції, так і суді апеляційної інстанції, зазначає, що розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 становить 73 382 грн 63 коп., за мінусом спірної матеріальної допомоги в розмірі 22 475 грн 60 коп.

В той час, у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначив, що матеріальна допомога - це допомога при виході на пенсію, яка передбачена трудовим договором та нарахована відповідно до трудового договору і її нарахування не містить жодних обмежень.

Дійсно, як убачається із матеріалів справи, п. 4.6. Колективного договору визначено, що при виході на пенсію, за рахунок коштів підприємства надавати матеріальну допомогу працівникам підприємства в розмірі при стажі роботи в дорожній галузі: до 15 років до 1-го посадового окладу (тарифної ставки); від 15 до 30 років до 2-х посадових окладів (тарифних ставок); більше 30 років до 4-х посадових окладів (тарифних ставок).

Крім того, скаржником жодних доказів про те, що матеріальна допомога в розмірі 22 475 грн 60 коп. є спірною, апеляційному господарському суду не надано.

Згідно з довідкою підприємства від 21.01.2022 № 93 про надання інформації борг перед позивачем із заробітної плати станом на 21.01.2022 становить 95 858 грн 23 коп.

Скаржником, як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції, всупереч вимог ст. ст. 13, 73, 74 ГПК України доказів перерахування позивачу заробітної плати не надано, чи надання інших доказів неправильного її нарахування, отже на переконання колегії суддів, заборгованість перед позивачем підтверджено.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" заборгованості із заробітної плати в сумі 95 858 грн 23 коп. підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку за 212 днів у розмірі 184 677 грн 44 коп.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений з 30.07.2021, однак у день звільнення працівника відповідачем не проведений розрахунок з ним, а тому позивач просить стягнути з Підприємства середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за 212 робочих днів у розмірі 184 677 грн 44 коп.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, то наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Так, згідно розрахунку позивача, останній просив стягнути середній заробіток з 30.07.2021.

Розглянувши розрахунок середнього заробітку за час затримки при звільненні, наданий позивачем, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що правомірним буде стягнення з Підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, визначеному позивачем, а саме в сумі 184 677 грн 44 коп.

Заперечуючи проти розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, скаржник просить суд апеляційної інстанції зменшити такий розмір та наводить свій розрахунок з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц відповідно до якого середній заробіток має становити 24 729,51 грн, або за 6 місяців 16 380,25 грн.

В обґрунтування вказує, що сума невиплаченої заробітної плати становить 95 858 грн 23 коп., а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 184 677 грн 44 коп., що значно перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. Крім того, звертає увагу, що згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції від 01.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Вважає, що суд при винесенні оскаржуваного рішення, прямо порушив імперативну норму закону та не просто безпідставно стягнув середній заробіток, але ще й за 212 днів.

З приводу наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

По-перше, зменшення такого розміру є його правом, а не обов`язком суду.

По-друге, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 в справі №761/9584/15-ц, зазначено, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, відкриття провадження у справі про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.

Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Проте, враховуючи розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, а також те, що вказана заборгованість не погашена на день винесення рішення (майже рік), суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки при звільненні та відповідно здійснення перерахунку його суми відповідно до розрахунку скаржника.

Крім того, посилання скаржника в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на вказані вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц не беруться судовою колегією до уваги, оскільки ці постанови прийнято за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених судовими інстанціями, і за інших поданих сторонами та оцінених судом доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято відповідні судові рішення.

Щодо посилань скаржника про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної допомоги у складі розрахунку середнього заробітку суд зазначає, що жодних доказів про те, що в розрахунок середнього заробітку відповідачем включена матеріальна допомога в розмірі 22 475 грн 60 коп., як суду першої, так і суду апеляційної інстанції не надано і не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки саме в сумі 184 677 грн 44 коп.

Разом з тим, щодо посилання на ст. 117 КЗпП України в редакції від 01.07.2022 про нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не більш як за шість місяців, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

У ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів від 9 лютого 1999 року Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В Конституції України стаття 58 міститься у розділі II "Права, свободи та обов`язки людини і громадянина", в якому закріплені конституційні права, свободи і обов`язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

У іншому своєму рішенні від 5 квітня 2001 року Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, слід вказати, що закон, як правило, зворотної сили не має, тобто не поширюється на правовідносини, які виникли до його видання. До конкретного факту чи випадку необхідно застосовувати закон, який діяв у момент, коли трапився цей випадок або мав місце даний факт.

Так, як убачається із матеріалів справи позивач звернувся із даним позовом 02.06.2022, при цьому просить стягнути крім невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 30.07.2021 по 31.05.2022, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, яким внесено зміни в ст. 117 КЗпП України. Таким чином, на переконання колегії суддів враховуючи, що закон зворотньої сили не має, тому на дані правовідносини не поширюється ст. 117 КЗпП України в редакції закону від 01.07.2022, щодо обмеження строку в шість місяців.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 р. № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування.

Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п. п. "б" п. 176.2 ст. 176 Кодексу).

Також, слід вказати, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

За наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 25.07.22 у справі №918/1007/21(918/311/22) прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 25.07.22 у справі №918/1007/21(918/311/22) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 25.07.22 у справі №918/1007/21(918/311/22) залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу №918/1007/21(918/311/22) повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "18" листопада 2022 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Савченко Г.І.