ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" листопада 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1561/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Поліщук Н.Г. - самопредставництво,

від відповідача: адвокат Сіржант Ю.В. - ордер,

розглянувши заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010» (вх. № 2-985/22 від 01.11.2022) про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі № 916/1561/21

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б. Хмельницького, № 6, м. Київ, 01601, )

до відповідача: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010» (вул. Левітана, № 62, м. Одеса, 65114, )

про стягнення 53 195,49 грн,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2021 рішенням Господарського суду Одеської області позовну заяву задоволено повністю, стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню в розмірі 7544 грн 60 коп, 3% річних у сумі 12709 грн 02 коп, інфляційні втрати у сумі 32941 грн 87 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270 грн 00 коп.

23.10.2021 року Господарським судом Одеської області на виконання рішення суду у справі № 916/1561/21 видано відповідний наказ.

01.11.2022 за вх.№2-985/22 Господарським судом Одеської області одержано заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010», відповідно до якої відповідач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню наказ суду від 23.10.2022 у справі № 916/1561/21 в частині стягнення з ОСББ «Каскад-2010» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» пені в розмірі 7544,60 грн, 3% річних у сумі 12709,02 грн та інфляційних втрат у сумі 32941,87 грн.

01.11.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010» (вх. № 2-985/22 від 01.11.2022) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі № 916/1561/21 до розгляду та призначено розгляд заяви на "10" листопада 2022 року об 11:20 год.

В судовому засіданні, 10.11.2022, представник позивача заперечував проти доводів заявника, зазначених у заяві, просив суд відмовити в задоволенні зазначеної заяви ОСББ «Каскад-2010».

Представник заявника в судовому засіданні надав відповідні пояснення, повністю підтримав вимоги заяви та просив її задовольнити.

Дослідивши заяву про визнання зазначеного наказу таким, що не підлягає виконанню та наявні у справі докази, суд враховує таке.

В обґрунтування поданої заяви відповідач (боржник) зазначає, що, 29 серпня 2021 року набув чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 №1639-ІХ.

Посилаючись на норми ст. 6 вказаного Закону та ст. 7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» від 03.11.2016 №1730-VIII із змінами відповідно до Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» від 29.07.2022 р. № 2479-ІХ, позивач зауважив, що основною метою вказаних законодавчих актів є забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, до яких належить ОСББ «Каскад-2010», та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, зокрема в умовах військового часу, а тому, на думку заявника, штрафі санкції (неустойка), що були нараховані позивачем ОСББ «Каскад-2010» та стали предметом судового розгляду підлягають списанню в силу Законів № 1730-VIII та №1639-ІХ.

Також відповідач звернув увагу на те, що Закон не пов`язує списання штрафних санкції від виконання будь-яких інших умов, зокрема внесення до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, окрім погашення боржником основної частини боргу за спожитий природний газ до 01.12.2022 року, факт оплати основного боргу є / взаєморозрахунків за договором є врегулюванням заборгованості в розумінні Закону.

При цьому, за ствердженням заявника, факт відсутності основного боргу визнано позивачем у ході судового розгляду даної справи.

04.11.2022 АТ «НАК «Нафтогаз України» до суду був наданий відзив (вх. № 24891/22) на заяву боржника, де останнє зазначило, що в новій редакції Закону № 1730 законодавцем акцентовано увагу та передбачено, що учасником процедури врегулювання заборгованості в межах вказаного Закону може бути лише підприємство, яке включено до Реєстру. Окрім того, оновлено та визначено чіткий перелік документів, які додаються до заяви про включення до Реєстру, чи уточнення наявних у ньому даних.

Також, рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу. Відповідальність за повноту та достовірність даних, наведених у поданих документах, несуть учасники процедури врегулювання заборгованості, які подають відповідні документи.

Відповідно до п. 3 частини 3 Закону України № 1730 виключення учасника процедури врегулювання заборгованості з реєстру здійснюється за рішенням керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженої ним посадової особи за кожним кредитором окремо.

Отже, позивач вказує, що з системного аналізу вказаних норм та за змістом змін до положень Закону № 1730, внесених Законом № 1639, змінено порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості, а саме передбачено обов`язкове включення підприємств-учасників у процедурі врегулювання заборгованості до Реєстру, при чому включення до Реєстру здійснюється за кожним кредитором окремо.

Крім того, з наведених ним норм, на думку позивача, вбачається, що лише центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а на сьогодні це - Міністерство розвитку громад та, територій України (далі - Міирегіон) має повноваження приймати рішення про включення підприємства до Реєстру, а відповідно вирішує питання про можливість врегулювання заборгованості відповідно до положень Закону № 1730.

З огляду па наведене, на переконання позивача, списання заборгованості ОСББ «Каскад-2010» перед НАК «Нафтогаз України» можливе у разі включення боржника до Реєстру за кредитором, який є стягувачем у даній справі, проте з даних Реєстру, розміщеного на офіційному сайті Miнрегіону, боржник не включений до нього за кредитором НАК «Нафтогаз України».

Таким чином, стягувач вважає, що норми матеріального права на які посилається боржник, як підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у даній справі застосувати не можливо, оскільки Закон № 1730 обмежує можливість його використовувати для списання (на підставі ч. 1 ст. 7 Закону № 1730) заборгованості до включення боржника до Реєстру за кредитором НАК «Нафтогаз України».

Крім того, позивач звертає увагу, що враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статей 18, 326 Господарського процесуального кодексу (далі - ПІК України) щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 328 ГПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірннх підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Відтак, позивач вважає, що з урахуванням положень ст. 328 ГПК України на стадії розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в контексті положень ч.1 ст.7 Закону № 1730 повинна бути встановлена обставина - чи врегульована/списана така заборгованість сторонами, і які докази підтверджують таке списання.

Підсумовуючи викладене, позивач зазначає, що відсутні безумовні підстави для визнання виконавчого документа у справі № 916/1561/21 таким, що не підлягає виконанню на підставі Закону №1730. Списання нарахованих неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних між сторонами фактично не відбулось в силу вищевикладених обставин.

В той же час, позивач звертає увагу, що НАК «Нафтогаз України» у зв`язку з не виконанням рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2021 у справі № 916/1561/21, що набрало законної сили 19.10.2021, направила 19.09.2022 на примусове виконання до приватного виконавця - наказ Господарського суду Одеської області від 23.10.2021 у справі № 916/1561/21. Приватним виконавцем відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» 26.09.2022 відкрито виконавче провадження ВП № 699356936 та вчинено дії з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 14.09.2021 у справі № 916/1561/21.

При цьому, ОСББ «Каскад-2010» дії приватного виконавця не оскаржувалися до суду, а відтак боржник погоджувався з правомірністю дій приватного виконавця.

28.10.2022 приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 699356936 у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду у справі № 916/1561/21.

Відтак, на переконання позивача, відсутні підстави для визнання виконавчого документа у справі №916/1561/21 таким, що не підлягає виконанню на підставі врегулювання заборгованості у даній справі на відповідно до вимог Закону № 1730.

У відповіді ОСББ «Каскад-2010» на відзив АТ «НАК «Нафтогаз України» (вх. № 25433/22 від 09.11.2022) заявник, серед іншого, зазначив, що ЗУ «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» внесені зміни до вказаного нормативного акту.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» у чинній редакції - штрафні санкції підлягають списанню, за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, або в інший строк згідно з умовами затверджених мирових угод.

Отже, як вказує заявник, законом передбачені різні умови списання неустойки , зокрема - сплата основного боргу, що є самостійною умовою такого списання.

Відповідач звертає увагу, що вказані законодавчі акти були прийняті саме для поліпшення стану виробників теплової енергії у скрутний військовий час, та мають соціальний напрямок так як банкрутство виробника теплової енергії (опалення) приведе до того, що мешканці багатоквартирних будинків у зимовий період можуть залишитися без життєва важливих послуг.

Таким чином, на думку відповідача, вказаною статтею законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ та встановив заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат. відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до 01.06.2021 (до 31.12.2022 р. у чинній редакції Закону).

Щодо виконавчого провадження, а саме його закінчення відповідач зауважив, що постанова про його закінчення була ухвалена приватним виконавцем вже після звернення ОСББ «Каскад-2010» до господарського суду та не зважаючи на вказану постанову рахунки заявника заблоковані, що робить неможливим виконання статутних функції та порушує законні права об`єднання.

Розглянувши заяву ОСББ «Каскад-2010» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частинами 1, 3 статті 327 ГПК України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Положеннями ч.1-4 ст. 328 ГПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Аналіз вказаної норми закону дає підстави вважати, що є такі підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню: - якщо такий наказ було видано помилково; - якщо обов`язок боржника відсутній у зв`язку з припиненням; - якщо обов`язок боржника відсутній у зв`язку з добровільним виконанням боржником чи іншою особою; - з інших причин.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання.

При цьому держава Україна на своїй території повинна забезпечити реалізацію всіх прав, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі й права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 заява № 56849/00, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997). Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004 (заява №18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - п. 53.

ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі «Фуклев проти України», заява № 71186/01 (рішення від 07.06.2005) ЄСПЛ вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Із моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

Процесуальним законодавством передбачено, що підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

1) матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання);

2) процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема, видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; якщо виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після його видачі у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення до виконання.

У межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.07.2019 у справі №910/8665/17.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Крім того, у Рішенні від 26.06.2013 №5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 р. №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013 взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статтею 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статей 18, 326 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 328 Господарського процесуального кодексу України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Відтак, дослідженню в даному випадку підлягають обставини наявності визначених процесуальним законодавством підстав для визнання виконавчого документу повністю чи частково таким, що не підлягає виконанню.

03.11.2016 було прийнято Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії» №1730-VІІІ, який набрав чинності 30.11.2016. Цим Законом визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

29.08.2021 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» №1639-ІХ від 14.07.2021, яким внесено зміни до Закону №1730-VІІІ.

Держава у такий спосіб, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, фактично впровадила ту ефективну систему виконання судових рішень, яка, з урахуванням довготривалого процесу існування економічно необґрунтованих тарифів учасників ринку природного газу, має забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб це не призводило до погіршення стану жодного з учасників ринку природного газу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону №1639-ІХ, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та послуги з його розподілу і транспортування, за теплову енергію, а також підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону №1639-ІХ, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» № 2479-IX від 29.07.2022 року, (далі Закон України № 2479-IX), який набрав чинності 19.08.2022 року, протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, забороняється підвищення для всіх категорій споживачів тарифів на: послуги з розподілу природного газу; теплову енергію (її виробництво, транспортування та постачання) і послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Частиною 1 статті 7 Закону України № 1730-VIII передбачено, що на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий до 1 червня 2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 1 червня 2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також на заборгованість, реструктуризовану відповідно до статті 5 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, якщо інше не передбачено цим Законом. На заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий з 1 червня 2021 року до 1 липня 2022 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману з 1 червня 2021 року до 1 липня 2022 року для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються. Неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, включених до реєстру, за спожитий до 1 червня 2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 1 червня 2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, та не сплачені станом на дату включення до реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом, не можуть бути предметом подальшого продажу та врегульовуються у такий спосіб: підлягають списанню, за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, або в інший строк згідно з умовами затверджених мирових угод; підлягають списанню, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

Таким чином, вказаною статтею запроваджено чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ у вигляді списання нарахованих неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних та встановлено заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до 31.12.2022.

При цьому, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» терміни в ньому вживаються в такому значенні:

- заборгованість суб`єктів ринку природного газу, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону зокрема, заборгованість постачальників природного газу, в тому числі підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, за договорами купівлі-продажу (постачання) природного газу для постачання побутовим споживачам (у тому числі суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ або за прострочення її сплати), не сплачена станом на розрахункову дату.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача (стягувача), що дія Закону України від 14 липня 2021 року № 1639-IX «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» поширюється на відносини із врегулювання заборгованості виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру з таких підстав.

Виходячи з суті Закону, спірні правовідносини підпадають під визначення відносин із врегулювання заборгованості за придбаний у НАК «Нафтогаз України» природний газ, незалежно від факту включення/невключення боржника в Реєстр.

Зведення тлумачення ст. 2 Закону №1639-ІХ в частині його дії виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру не в повній мірі відповідає меті прийняття Закону №1639; нормам статей 4, 5, 6 Закону №1639, які є по своїй суті нормами прямої дії; та суперечить принципу справедливості. Фактично в нерівному становищі опиняються ті учасники, які добросовісно бажають взяти участь у врегулюванні заборгованості за правилами Закону №1639 та учасники ринку природного газу, які можуть ухилятися від виконання приписів Закону №1639, не подаючи заяви про включення в Реєстр. Отже, основним критерієм, при визначенні чи підлягає застосуванню Закон №1639 є умови визначені в першій частині речення ст. 2 (дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості за придбаний у НАК «Нафтогаз України» природний газ, послуги з його розподілу і транспортування) в сукупності з нормами статей 1, 4, 5, 6 Закону №1639-ІХ.

Як вбачається із матеріалів справи, в період з листопада 2019 по березень 2020 включно позивач за договором №7855/1920-ТЕ-23 від 25.09.2019 поставив відповідачу природний газ на загальну суму 905717,42 грн., за який відповідач розрахувався частково, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 291217,42 грн., яка, як свідчать матеріали справи та встановлено судом, була сплачена відповідачем в повному обсязі, зокрема, 15.06.2021 у розмірі 251217,42 грн та 16.06.2021 в розмірі 40000,00 грн.

Відтак, у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем за отриманий газ, позивач відповідно до заяви про зменшення позовних вимог нарахував до стягнення з відповідача 12709,02 грн три проценти річних загалом за період з 27.12.2019 по 15.06.2021, 32941,87 грн інфляційних втрат загалом за період з березня 2020 по червень 2021, а тому присуджена до стягнення з відповідача за результатами розгляду справи №916/1561/21 заборгованість виникла внаслідок несвоєчасних розрахунків відповідача за отриманий природний газ, тобто, за енергоносії.

Відповідно до наказу Господарського суду Одеської області від 23.10.2021 у справі №91/1561/21 з відповідача (боржника) на користь позивача (стягувача) стягнуто пеню в розмірі 7544 грн 60 коп., 3% річних у сумі 12709 грн 02 коп, інфляційні втрати у сумі 32941 грн 87 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270 грн 00 коп.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, сума основного боргу в розмірі 291217,42 грн за договором постачання природного газу №7855/1920-ТЕ-23 від 25.09.2019 відсутня.

Позивач не оспорив факт погашення суми основного боргу.

Судом встановлено та не заперечується сторонами те, що погашення частини боргу відбулося до 31 грудня 2022 року.

Враховуючи викладене, суд погоджується із позицією відповідача, що на відносини сторін у даному випадку розповсюджуються норми ч. 2 ст. 7 Закону №1730-VIII.

Запроваджений Законом механізм списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, виключає правомірність примусового стягнення з відповідача зазначеної заборгованості.

Суд зауважує, що встановлений Законом обов`язок списати заборгованість виникає у стягувача з моменту набрання ним чинності. Заперечення позивача, в умовах чітко встановлених та підтверджених судом в межах цієї справи боргових зобов`язань, не може впливати на права відповідача бути вільним від боргів, які підлягають списанню.

Стягувач, заперечуючи проти задоволення заяви відповідача, посилається на те, що боргові зобов`язання (пеня, 3% річних, інфляційні втрати) не обліковані в реєстрі підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, у зв`язку з чим на них не розповсюджується дія ст. 7 Закону №1730-VIII.

Зі змісту абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №1730-VIII до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону віднесена заборгованість за спожитий природний газ та інші енергоносії, використані для виробництва теплової та електричної енергії. Під процедурою врегулювання заборгованості законодавець визначив заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

З контекстного змісту Закону №1730-VIII випливає, що вказана вище заборгованість та заборгованість з 3% річних, пені, інфляційних витрат відокремлені законодавцем, хоча остання заборгованість включається у довідку для включення в реєстр, але вона відображається із основною заборгованістю, яка підлягає врегулюванню згідно з Законом.

Неможливість внесення до реєстру основної заборгованості, яка погашена станом на 31 грудня 2022 року, на погляд суду, унеможливлює та робить недоцільним внесення заборгованості зі сплати пені, 3% річних та інфляційних витрат, в умовах відсутності боргу, який підлягає врегулюванню за Законом.

Така позиція суду узгоджується із ч.2 ст. 7 Закону №1730-VIII, за якою нараховані на заборгованість за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, отримані до 1 червня 2021 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не можуть бути предметом подальшого продажу та підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, якщо погашення основної частини боргу здійснено до 31 грудня 2022 року.

Таким чином, відсутність основного боргу та обов`язок списати неустойку (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних з дня набрання чинності Законом, виключає будь - який їх облік у реєстрі, який формується з нової редакції після набрання Законом чинності.

Відповідно до змісту ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення статті жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суд у даному випадку враховує практику Європейського суду з прав людини про те, що очікування особи від виконання рішення суду на його користь є майном.

Суд зауважує, що мета Закону №1730-VIII полягає у забезпечені загального інтересу та інтересів суспільства - забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, діяльність яких пов`язана із виконанням житлово-комунальних послуг, які визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Таким чином, дія держави, пов`язана із запровадженням процедури списання заборгованості, визначеної ст. 7 Закону №1730-VIII, у даному випадку не виходить за межі ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що стаття 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом.

Суд також, звертає увагу, що ст. 8 Закону №1730-VIII законодавець запровадив гарантії забезпечення прав та інтересів кредиторів в умовах реалізації механізмів оздоровлення теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Доводи позивача про те, що Закон України від 03.11.2016 № 1730-VIII обмежує можливість його використання для списання (на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VIII) заборгованості до включення боржника до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, за кредитором - НАК «Нафтогаз України», тоді як на сьогодні, як вбачається з даних реєстру, розміщеного на офіційному сайті Мінрегіону, боржник (ОСББ «Каскад-2010») до нього не включений, суд також відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 07.06.2022 у справі № 920/526/21, у даному випадку викладення законодавцем положень статті 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VIII у новій редакції не є підставою для зміни судової практики і відступлення від висновку, що така норма є нормою прямої дії у правовідносинах щодо списання нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, оскільки фактично зміни стосувалися текстуально лише дати, до якої має бути здійснено погашення основної частини боргу, та дати виникнення боргу (до 01.06.2021). Суть правовідносин не змінилась.

Верховний Суд вважає, що доповнення статті 3 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VIII абзацом другим такого змісту: «Участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до статті 4 цього Закону не потребує обов`язкового включення до реєстру», не свідчить, що виключно в такому випадку (проведення взаєморозрахунків) допускається здійснення заходів на виконання Закону без включення до реєстру.

На думку Верховного Суду, така норма не впливає на вищенаведений висновок щодо застосування норми статті 7 Закону, яка прямо не передбачає обов`язковість такої умови (включення до реєстру) для списання нарахувань на заборгованість за спожитий газ, і пов`язує право на списання цих сум у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ - у строк до 01 червня 2021 року.

Верховним Судом відхилено аргументи, що зі змісту частини першої статті 3 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VIII у редакції від 14.07.2021 №1639-IX, яка передбачає, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, випливає, що його дія поширюється лише на учасників, що включені до реєстру.

Верховний Суд звернув увагу, що сферу дії визначає преамбула та стаття 2 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VIII у редакції від 14.07.2021 № 1639-IX, відповідно до якої його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ. У цьому Законі прямо не передбачено та не обумовлено, що його положення застосовуються лише до учасників, що включені до реєстру (для порівняння, стаття 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», що регулює подібні правовідносини прямо визначає, що його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості за придбаний у НАК «Нафтогаз України» природний газ, послуги з його розподілу і транспортування та виключно на суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру).

З урахуванням викладеного, Верховний Суд зазначив, що норми статті 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VIII у редакції Закону України від 14.07.2021 № 1639-IX виключають можливість застосування відносно відповідача відповідальності у вигляді стягнення штрафних та компенсаційних нарахувань, оскільки заборгованість за договором повністю погашена відповідачем 22.01.2021 (тобто до 01.06.2021), зазначивши, що в такому разі обставини включення до реєстру не мають значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з набуттям чинності частиною 1 статті 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VІІІ (з урахуванням змін, внесених Законом України від 14.07.2021 № 1639-ІХ та Законом України № 2479-IX від 29.07.2022), по суті, встановлено імперативний припис про списання вже нарахованих санкцій, і списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на вже погашену заборгованість. Відтак в силу прямого припису наведеної норми не обумовлено жодною іншою обставиною, крім погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до 31.12.2022, та, зокрема, не вимагає узгодження з постачальником газу чи підтвердження останнім.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього ж Кодексу).

Враховуючи вищевикладене, а також положення ст. 7 Закону № 1730-VIII, відповідно до ч. 2 ст. 328 ГПК України, суд дійшла висновку про наявність підстав для визнання наказу Господарського суду Одеської області про примусове виконання рішення від 23.10.2022 у справі № 916/1561/21 в частині стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пені в розмірі 7544 грн 60 коп, 3% річних у сумі 12709 грн 02 коп та інфляційних втрат у сумі 32941 грн 87 коп, таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з ч. 4 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 233, 234, 235, 328 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010» (вх. № 2-985/22 від 01.11.2022) про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі № 916/1561/21 - задовольнити.

2. Визнати наказ Господарського суду Одеської області від 23.10.2020 у справі №916/1561/21 про стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каскад-2010» (вул. Левітана, № 62, м. Одеса, 65114, ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б. Хмельницького, № 6, м. Київ, 01601, ) пені в розмірі 7544 (сім тисяч п`ятсот сорок чотири) грн 60 коп, 3% річних у сумі 12709 (дванадцять тисяч сімсот дев`ять) грн 02 коп, інфляційних втрат у сумі 32941 (тридцять дві тисячі дев`ятсот сорок одна) грн 87 коп - таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала набирає законної сили 10.11.2022 та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її проголошення (підписання).

Повний текст ухвали складено 15.11.2022.

Суддя Цісельський Олег Володимирович