ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року Справа № 918/446/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 06.09.2022 (повний текст - 08.09.2022) у справі №918/446/22 (суддя Качур А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут"

про стягнення 85588050,67 грн

за участю представників:

позивача - Роман Т.Ю. (поза межами приміщення суду);

відповідача - Якимчук О.М. (в залі суду);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 06.09.2022 у справі №918/446/22 задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю 8558805 грн 07 коп. штрафу та 868350 грн 00 коп. судового збору. В задоволенні вимог про стягнення 77029245,60 грн штрафу відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі апелянт зазначає, що враховуючи відсутність доказів складного фінансового стану відповідача, суд першої інстанції не мав права посилатися на таку обставину як на підставу для зменшення розміру санкції.

Позивач наголошує, що предметом позову є стягнення штрафу, а не збитків. Відповідно, на позивача не покладається обов`язок доведення збитків, завданих порушенням договору з боку відповідача.

Посилання суду першої інстанції на відсутність доказів понесення позивачем збитків вважає прямим порушенням принципу диспозитивності, передбаченого ч.1 ст.14 ГПК України, та свідченням виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог.

Скаржник зазначає, що якщо суд обирає для застосування ч.3 ст.551 ЦК України та ч.1 ст.233 ГК України, він має дослідити питання наявності збитків у позивача, а також визначити їх співвідношення зі штрафом, зокрема встановити значне перевищення розміру неустойки над розміром збитків. Таке встановлення могло б бути можливим завдяки витребуванню відповідних доказів від позивача, однак зазначеного судом першої інстанції здійснено не було.

Водночас позивач звертає увагу, що штраф, передбачений п.7.6. Договору, становить лише 10% від вартості невиконаного відповідачем зобов`язання, що в свою чергу спростовує висновки суду першої інстанції щодо надмірності розміру розрахованого штрафу.

Також апелянт зазначає, що обираючи відсоток зменшення заявленого штрафу, суд не зазначив на підставі яких доказів він приймає рішення про таке зменшення штрафу та не навів жодних розрахунків, які б виправдовували таке суттєве зменшення заявлених Позивачем вимог.

Звертає увагу, що відповідач не звертався з клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій, так, суд першої інстанції з власної ініціативи та за відсутності для цього достатніх підстав зменшив розмір штрафу на 90%, чим порушив принцип диспозитивності, закріплений в ст.14 ГПК України.

На підставі викладеного апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 06.09.2022 у справі №918/446/22 в частині, в якій відмовлено в задоволені позовних вимог про стягнення 77029245,60 гривень штрафу та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Рівнегаз збут» штрафу в розмірі 85588050,67 грн та судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 868350,00 грн задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга надійшла безпосередньо на адресу суду апеляційної інстанції 26.09.2022.

Листом від 26.09.2022 матеріали справи витребувано з Господарського суду Рівненської області.

30.09.2022 належним чином оформлені матеріали справи надійшли на адресу апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 06.09.2022 у справі №918/446/22. Розгляд апеляційної скарги призначено на 09.11.2022 об 12:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4. Запропоновано відповідачу у строк до 28.10.2022 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України, та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу.

21.10.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві відповідач зазначає, що 01.11.2022 між ним та позивачем була укладена додаткова угода №39, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди припинити дію договору.

Відповідач зазначає, що у випадку розірвання договору зобов`язання сторін припиняються, а одним із зобов`язань відповідача за договором є сплата штрафу, то в результаті укладення додаткової угоди про розірвання договору дане зобов`язання також було припинено разом з іншими зобов`язаннями відповідача та позивача. Таким чином, відповідач не зобов`язаний сплачувати на користь позивача штраф, що передбачений умовами розірваного договору.

Відповідач звертає увагу, що процесі розгляду справи позивач вказував, що оскільки відповідач не виконав вимогу Позивача про сплату штрафу та не надав на неї відповідь, поведінка відповідача свідчить про неможливість застосування переговорів та консультацій між відповідачем та позивачем. Водночас відповідач зазначає, що вимога та потенційна відповідь не є переговорами або консультаціями, оскільки останні є способами альтернативного вирішення спорів, що полягають у пошуку сторонами компромісів та шляхів вирішення конфлікту. Відповідач наголошує, що жодних, дій спрямованих на звернення до переговорів та консультацій з відповідачем позивач не вчинив.

Відповідач стверджує, що таким чином позивач допустив порушення порядку розв`язання спорів, що міститься в п.9.1. договору, що в свою чергу є підставою для відмови у вимогах позивача.

З огляду на розірвання договору та припинення зобов`язань сторін за ним відповідач не має обов`язку сплачувати штраф, визначений в позовній заяві позивача. Так, враховуючи наведені вище умови договору та Цивільного кодексу України, вимога позивача про сплату відповідачем суми штрафу є незаконною та безпідставною.

На підставі викладеного відповідач просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ЙЕ Енергія»; судові витрати покласти на скаржника.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09.11.2022 представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив скасувати рішення в частині, в якій відмовлено в задоволені позовних вимог про стягнення 77029245,60 гривень штрафу та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити та стягнути судовий збір.

Представник відповідача заперечила проти доводів та вимог апеляційної скарги, надала пояснення по справі, просила суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ЙЕ Енергія»; судові витрати покласти на скаржника.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

19.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "РГК ТРЕЙДІНГ" () наразі ТОВ "ЙЕ Енергія" (позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (відповідач, покупець) було укладено договір купівлі - продажу природного газу №РВЗ-Н-02-2019-270/11 (надалі договір), відповідно до предмету якого продавець зобов`язується передати покупцеві у 2019 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Додатковими угодами сторони неодноразово продовжували дію договору.

23 квітня 2021 року сторонами укладено додаткову угоду №34, відповідно до змісту якої сторони домовились доповнити пункт 2.1. договору абзацом 23 в наступній редакції: "Сторони дійшли згоди, що в період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року включно продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити природний газ в обсязі не менше 137 000 000 куб.метрів (надалі - мінімальний договірний обсяг). Сторони визначили наступні планові обсяги, які в сукупності становлять не менше мінімального договірного обсягу, у наступних періодах, а саме: травень 2021 року - 6 000 тис.куб.м.; червень 2021 року - 3 000 тис.куб.м.; липень 2021 року- 3 000 тис.куб.м.;, серпень 2021 року - 4 000 тис.куб.м.; вересень 2021 року - 5 000 тис.куб.м.; жовтень 2021 року - 10 000 тис.куб.м.; листопад 2021 року - 15 000 тис.куб.м.; грудень 2021 року - 23 000 тис.куб.м.; січень 2022 року - 25 000 тис.куб.м.; лютий 2022 року - 20 000 тис.куб.м.; березень 2022 року - 14 000 тис.куб.м.; квітень 2022 року - 9 000 тис.куб.м..

Покупець зобов`язується замовити, прийняти природний газ в обсязі, не менше мінімального договірного обсягу за цим договором. У разі дострокового припинення сторонами дії даного договору покупець зобов`язаний у будь-якому випадку прийняти і оплатити мінімальний договірний обсяг до дати припинення дії даного договору.

Відповідно до п.2 додаткової угоди №34 сторони домовились доповнити пункт 5.1. договору підпунктом 5.1.28 в наступній редакції: "5.1.28. фактична (остаточна) ціна за 1 куб.м. природного газу з 01 травня 2021 року по 31 травня 2021 року (включно) становить з ПДВ 7.5896400 грн.".

Як вбачається з п.4 додаткової угоди №34 сторони домовились доповнити договір пунктом 7.6. наступного змісту:"7.6. У випадку, якщо покупець в період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 включно або до дати припинення дії договору замовив та/або прийняв обсяг природного газу менше мінімального договірного обсягу природного газу, визначеного в абз. 23 п. 2.1. договору, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця штраф у розмірі 10% від договірної вартості неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки.

У такому випадку договірна вартість неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки розраховується як добуток такої неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року включно та ціни газу за цей період, визначеної відповідно до розділу 5 договору.

В разі неприйняття покупцем договірних обсягів природного газу за окремі періоди поставки (місяці), що призводить до неможливості відбору мінімального договірного обсягу природною газу до 30 квітня 2022 року або до дати припинення дії договору, продавець має право в будь-який момент вимагати сплати штрафу в розмірі, зазначеному в цьому пункті договору.".

Відповідно до пункту 5 додаткової угоди №34 сторони домовились доповнити договір пунктом 7.7. наступного змісту: "Сторони дійшли згоди, що припинення дії або розірвання цього договору до 30 квітня 2022 року не є підставою для звільнення сторін від відповідальності встановленої розділом 7 цього договору".

Пунктом 6 додаткової угоди №34 сторони домовились продовження дії договору до 30 квітня 2022 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №35 від 25 травня 2021 року сторони погодили внесення зміни до договору, а саме сторони домовились пункт 2.1. договору абзацом 24 в наступній редакції: "Продавець передає покупцеві з 01 червня 2021 року по 30 червня 2021 року (включно) природний газ обсягом до 3727066,00 куб.м.", а також пункт 5.1. підпунктом 5.1.29. в наступній редакції: "5.1.29. Фактична (остаточна) ціна за 1 куб.м. природного газу з 01 червня 2021 року по 30 червня 2021 року (включно) з ПДВ 7,5896400 грн.

Додатковою угодою №36 від 23 червня 2021 року сторони погодили внесення зміни до договору, а саме сторони домовились пункт 2.1. договору абзацом 25 в наступній редакції: "Продавець передає покупцеві з 01 липня 2021 року по 31 липня 2021 року (включно) природний газ обсягом до 4 000 000,00 куб.м.", а також пункт 5.1. підпунктом 5.1.3,30 в наступній редакції: "5.1.30. Фактична (остаточна) ціна за 1 куб.м. природного газу з 01 червня 2021 року по 30 червня 2021 року (включно) з ПДВ 7,5896400 грн.

Додатковою угодою №37 від 23 липня 2021 року сторони погодили внесення зміни до договору, а саме сторони домовились пункт 2.1. договору абзацом 26 в наступній редакції: "Продавець передає покупцеві з 01 серпня 2021 року по 31 серпня 2021 року (включно) природний газ обсягом до 3700000,00 куб.м.", а також пункт 5.1. підпунктом 5.1.3,31 в наступній редакції: "5.1.31. Фактична (остаточна) ціна за 1 куб.м. природного газу з 01 серпня 2021 року по 31 серпня 2021 року (включно) з ПДВ 7,5896400 грн.

Додатковою угодою №38 від 28 серпня 2021 року сторони погодили внесення зміни до договору, а саме сторони домовились пункт 2.1. договору абзацом 27 в наступній редакції: "Продавець передає покупцеві з 01 вересня 2021 року по 30 вересня 2021 року (включно) природний газ обсягом до 5 500 000,00 куб.м.", а також пункт 5.1. підпунктом 5.1.3.32 в наступній редакції: "5.1.32. Фактична (остаточна) ціна за 1 куб.м. природного газу з 01 вересня 2021 року по 30 вересня 2021 року (включно) з ПДВ 7,5896400 грн.

У вересні 2021 року відповідач звернувся до позивача з листом в якому висловив пропозицію дострокового розірвання договору №РВЗ-Н-02-2019-270/11 від 19.03.2019.

01.11.2021 між ТОВ "ЙЕ Енергія" та TOВ "Рівнегаз Збут" було укладено додаткову угоду №39 про дострокове припинення з 01.11.2021 дії договору купівлі-продажу природного газу №РВЗ-Н-02-2019-270/11 від 19.03.2019. Разом з тим, пунктом 2 додаткової угоди №39 сторони погодили, що решта умов договору залишаються незмінними і обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно наявних у матеріалах справи актів приймання - передачі природного газу від 31 травня 2021 року, 30 червня 2021 року, 31 липня 2021 року, 31 серпня 2021 року, 30 вересня 2021 року позивач поставив відповідачу природний газ в загальному обсязі 24230421,110 куб.м.

У листопаді 2021 року позивач звернувся до відповідача з претензією в якій відзначив, що упродовж періоду з 01 травня 2021 року по 30 вересня 2021 року включно, ТОВ "Рівнегаз Збут" прийняло лише 24 230 421,110 куб.м., тобто менше мінімального договірною обсягу природною газу визначену абз.23 м.2.1. договору.

Позивач зазначає, що оскільки ТОВ "Рівнегаз Збут" порушило зобов`язання в частині прийняття визначеного мінімального договірного обсягу газу. У зв`язку з цим у ТОВ "ЙЕ Енергія" виникло право вимагати оплатити штрафу у розмірі 10% від договірної вартості неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки, що складає 85588050,67 грн, та підлягає до оплати у 7 денний строк з моменту отримання претензії.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Як встановлено ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з визначеннями статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно положень статті 11 Цивільного кодексу України та статті 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 655 Цивільного кодексу України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Як передбачено ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 689 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Як було встановлено, додатковою угодою №34 від 23.04.2021 сторони погодили продаж в період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року природний газ в обсязі не менше 137000000 куб.метрів, що є мінімальним договірним обсягом.

01.11.2021 сторони уклали угоду №39 про припинення дії договору купівлі-продажу природного газу №РВЗ-Н-02-2019-270/11, в той же час, як вірно відмітив суд першої інстанції, сторони дійшли згоди, що припинення дії або розірвання цього договору до 30 квітня 2022 року не є підставою для звільнення сторін від відповідальності встановленої розділом 7 цього договору.

Згідно з умовами пункту 7.6. договору, у випадку, якщо покупець в період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 включно або до дати припинення дії договору замовив та/або прийняв обсяг природного газу менше мінімального договірного обсягу природного газу, визначеного в абз.23 п. 2.1. договору, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця штраф у розмірі 10% від договірної вартості неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки.

У такому випадку договірна вартість неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки розраховується як добуток такої неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року включно та ціни газу за цей період, визначеної відповідно до розділу 5 договору.

В разі неприйняття покупцем договірних обсягів природного газу за окремі періоди поставки (місяці), що призводить до неможливості відбору мінімального договірного обсягу природною газу до 30 квітня 2022 року або до дати припинення дії договору, продавець має право в будь-який момент вимагати сплати штрафу в розмірі, зазначеному в цьому пункті договору.

Визначена сторонами вартість газу складала 7,5896400 грн за 1 куб.м. Всього відповідачем прийнято газ в обсязі 24230421,110 куб.м., водночас мінімальний договірний обсяг сторонами визначено в обсязі 137000000,00 куб.м. Різниця між мінімальним договірним обсягом та фактично прийнятим складає 112769578,890 куб.м. загальною вартістю 855880506,73 грн.

Як вірно відмітив суд першої інстанції, хоча сторонами укладено договір про припинення його дії з моменту підписання (01.11.2021), проте припинення дії договору не є підставою для звільнення сторін від відповідальності за порушення умов договору.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України, стаття 202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599 - 601, 604- 609 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору (постанова Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/9167/19).

Одним з основоположних принципів цивільного права є правова максима pacta sunt servanda (договори мають виконуватись). Цей принцип знайшов відображення в цивільному законодавстві: договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Також pacta sunt servanda, як один з основоположних цивільно-правових принципів, становить основу норм, що регулюють виконання господарських зобов`язань.

Так, у силу вимог положень статті 193 ГК України, які кореспондуються зі статтями 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з нормами статті 604 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється зокрема за домовленістю сторін. Разом з тим, відповідно до умов пункту 2 додаткової угоди № 39 сторони погодили, що решта умов договору залишаються незмінними та обов`язковими для виконання сторонами. Зокрема це стосується забезпечення невиконаного під час дії договору зобов`язання щодо прийняття покупцем мінімального договірного обсягу газу та обов`язку покупця сплатити продавцю штрафні санкції у розмірі визначеному умовами договору.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, у даному випадку відсутні підстави для висновку про те, що усі зобов`язання сторін були припинені за домовленістю сторін.

Положеннями статті 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач вважає, що договір було розірвано, а отже усі договірні зобов`язання між сторонами припинено.

Однак, згідно статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (аналогічні положення містить норма статті 188 ГК України).

Розірванням договору є двостороння відмова від договору у повному обсязі за згодою сторін. Натомість часткова відмова від договору (наприклад в частині продовження строку дії договору) за згодою сторін є зміною договору. А отже в даному випадку має місце зміна умов договору щодо строку його дії.

З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції зробив вірний висновок, що хоча сторонами укладено угоду про дострокове припинення дії договору, сторона правочину не позбавлена можливості на підставі умов договору здійснити нарахування штрафних санкцій за порушення його умов.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 610 та частина 1 статті 612 ЦК України).

Згідно ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Тобто в розумінні ст.230 Господарського кодексу України неустойка (штраф, пеня) є різновидами господарських санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 ГК України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення при укладанні договору санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня та штраф застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі №904/5770/18.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Як було встановлено, відповідач не виконав своє зобов`язання з отримання мінімального обсягу газу, однак виконання цього зобов`язання забезпечувалося передбаченою умовами договору неустойкою. У зв`язку з цим позивач, відповідно до умов договору нарахував штраф у розмірі 85588050,67 грн.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок штрафу, колегія суддів встановила, що вказаний розрахунок є законним та обґрунтованим.

Водночас, твердження відповідача про припинення зобов`язання у зв`язку з достроковим припиненням дії договору спростовується положеннями пункту 2.1. договору, згідно якого у разі дострокового припинення сторонами дії даного договору покупець зобов`язаний у будь-якому випадку прийняти і оплатити мінімальний договірний обсяг до дати припинення дії даного договору.

Однак, Господарський суд Рівненської області, посилаючись на значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, а також відсутність доказів понесення позивачем збитків, що відповідачем вживались заходи з повідомлення позивача про неможливість виконання свого зобов`язання (відповідач у вересні 2021 року звернувся до позивача з пропозицією про розірвання договору) а також ураховуючи часткове виконання відповідачем зобов`язання щодо прийняття частини мінімального договірного обсягу природного газу, суд робить висновок про можливість зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу) до 10% (десять) відсотків від заявленого розміру.

При цьому, відповідач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Право суду зменшити розмір штрафних санкцій закріплено в ст.233 Господарського кодексу України, ст.551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст.551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п.67 постанови касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (аналогічний висновок міститься у п.23 постанови Верховного Суду від 24.05.2022 у справі №910/10675/21).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 21.09.2021 у справі №910/10618/20).

У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №922/2141/21 міститься висновок, що, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Колегія суддів звертає увагу, що Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч.1 ст.231 ГК України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування.

Сторони, укладаючи договір та відповідні додаткові угоди до нього, дійшли згоди щодо застосування штрафу у випадку порушення його умов у порядку, передбаченому п.7.6. договору.

Відповідно, зважаючи на принцип pacta sunt servanda (з лат. договори повинні виконуватися), за порушення зобов`язання прийняти і оплатити мінімальний договірний обсяг природного газу до дати припинення дії договору відповідач мав сплатити позивачу штраф, розмір якого відповідно до п.7.6. договору становить 85588050,67 грн.

Висновки суду першої інстанції про фактичний фінансовий стан відповідача базуються на звіті про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) та балансі (звіт про фінансовий стан) відповідача за 9 місяців 2021 року.

При цьому, суд першої інстанції не дослідив актуальний фінансовий стан відповідача на момент прийняття оскаржуваного рішення.

У листі від 30.09.2021 відповідач повідомив позивача про відсутність необхідності приймати природний газ у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу природного газу з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

Як обґрунтовано зазначає апелянт, укладення договору з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» свідчить про те, що відповідач мав необхідні кошти для закупівлі природного газу у вказаного суб`єкта господарювання та був готовий виконувати відповідні зобов`язання з оплати прийнятого природного газу. Так, вказана обставина свідчить, що відповідач мав необхідні фінансові ресурси для виконання своїх договірних зобов`язань.

Відповідач посилався на підвищення цін на ринку природного газу як на обставину, що спричинила неможливість сплати штрафу відповідачем. Зазначав, що був змушений закуповувати природний газ за ціною, що значно перевищувала ціну постачання природного газу побутовим споживачам.

Водночас, відповідач не надав доказів, що підтверджують факт укладення договору з контрагентами за ціною, що є вищою ціни постачання побутовим споживачам.

Враховуючи відсутність доказів складного фінансового стану відповідача, суд першої інстанції помилково посилався на таку обставину, як на підставу для зменшення розміру санкції.

У рішенні суд першої інстанції вказував на відсутність доказів понесення позивачем збитків.

Колегія суддів приймає до уваги твердження скаржника, що предметом позову є стягнення штрафу, а не збитків, а тому на позивача не покладався обов`язок доведення збитків, завданих порушенням договору з боку відповідача, а лише сам факт такого порушення.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2020 у справі №910/8698/19 виклав висновок, що на позивача не покладався обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань: адже сам встановлений судом факт такого несвоєчасного виконання вже був достатньою підставою для застосування штрафних санкцій, а вимог щодо відшкодування шкоди позивач у цій справі не заявляв.

Тобто, стягнення збитків є окремою грошовою вимогою і може не заявлятися позивачем, оскільки це вимагає доведення їх складу та розміру з боку відповідача, тоді як для стягнення штрафних санкцій кредитору потрібно довести лише факт порушення боржником договірних зобов`язань.

Оскільки відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру штрафу, відповідно позивач і не доводив розміру збитків, завданих невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по договору, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність збитків є необґрунтованим.

Місцевий господарський суд також посилався на значний розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем.

Однак, судова практика свідчить, що неспівмірно високими штрафні санкції вважають такі, які складають третину ціни договору (постанова Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №904/2847/19) або коли нараховані штрафні санкції удвічі перевищують суму заборгованості (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що штраф, передбачений п.7.6. Договору, становить лише 10% від вартості невиконаного відповідачем зобов`язання, що в свою чергу також спростовує висновки суду першої інстанції щодо надмірності розміру розрахованого штрафу.

Також, колегія суддів відмічає, що суд першої інстанції робить висновок про можливість зменшення розміру штрафних санкцій до 10% від заявленого позивачем розміру штрафу, однак, не обґрунтував чому саме такий відсоток від заявленої позивачем суми штрафу підлягає стягненню.

З огляду на вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що зменшивши розмір штрафних санкцій, суд першої інстанції не дотримався справедливого балансу інтересів сторін, не врахував що відповідач уклав вказаний контракт, зокрема з метою одержання прибутку, що вказаний випадок (порушення відповідачем умов контракту) не є винятковим з огляду на встановлені обставини справи; застосував до відповідача відповідальність не пропорційну вчиненому порушенню зобов`язання, тобто неправильно застосував положення ч.3 ст.551 ЦК України до спірних правовідносин. Зменшивши стягнення штрафних санкцій суд першої інстанції не дотримався принципів справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, врахував лише інтереси відповідача.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач не спростовує доводи апелянта щодо неправомірності зменшення розміру штрафних санкцій, а доводить позицію щодо незаконності та безпідставності стягнутого штрафу.

Відповідно до ч.3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушеннями норм права при невідповідності висновків встановленим обставинам справи, а доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення судом норм права знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному провадженні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно із п.2 ч.1 ст.275 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" слід задоволити, рішення Господарського суду Рівненської області від 06.09.2022 у справі №918/446/22 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 77029245,60 гривень штрафу та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

З огляду на задоволення апеляційної скарги, відповідно до положень ст.129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" задоволити.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 06.09.2022 у справі №918/446/22 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 77029245,60 гривень штрафу.

В цій частині прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (33023, Рівненська область, місто Рівне, вул.Грушевського 24, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" (01010, м.Київ, вул.Московська 32/2, код ЄДРПОУ 388635 (сімдесят сім мільйонів двадцять дев`ять тисяч двісті сорок п`ять) гривень 60 копійок штрафу.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (33023, Рівненська область, місто Рівне, вул.Грушевського 24, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" (01010, м.Київ, вул.Московська 32/2, код ЄДРПОУ 38863 (один мільйон триста дві тисячі п`ятсот двадцять п`ять) гривень 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити місцевому господарському суду видачу наказів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14.11.2022.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.