ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022м. ХарківСправа № 922/1300/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Виробнича Група Український папір", м. Київ
до Комунального підприємства "Харківський метрополітен", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників учасників справи:

позивача - Омельченко О.М.

відповідача - Щербак Н.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-Виробнича Група Український папір", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Комунального підприємства "Харківський метрополітен", в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 295218,00 грн., пеню за прострочення оплати у розмірі 21276,28 грн., інфляційне збільшення боргу (інфляційні втрати) у розмірі 29226,58 грн., три проценти річних у розмірі 3877,16 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про закупівлю №79-07/МТП від 12.07.2021 щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару. У разі задоволення позовних вимог позивач просить суд визначити у рішення правила (згідно з обґрунтованим розрахунком сум, що стягуються, який є додатком до позовної заяви) за якими остаточну суму 3% річних та пені здійснюватиме орган (особа), що здійснює примусове виконання рішення суду, до моменту виконання рішення суду у даній справі відповідачем. Витрати по оплаті судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 19.08.2022 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Відповідачем до суду був поданий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечень вказував та на те, що в силу п. 2.7 спірного договору строк виконання зобов`язання за договором є таким, що не наступив. У зв`язку з цим, відсутні підстави для нарахування пені, інфляційних та трьох процентів річних. Крім того, форс-мажорні обставини, які засвідчені ТТП України (військова агресія РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022) є самостійною підставою для звільнення відповідача від відповідальності.

Позивачем до суду була надана відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та вказує на те, що відповідачем жодним чином не підтверджено обставину виникнення в нього фінансових труднощів; відповідач у відзиві фактично визнав наявність заборгованості за спірним договором та, відповідно повинен сплатити нараховані інфляційні втрати та три проценти річних; відповідачем не надана довідка ТТП України на підтвердження факту настання у відповідача форс-мажорних обставин, що призвели до неможливості виконання останнім зобов`язання щодо оплати товару за спірним договором.

Відповідачем були подані заперечення на відповідь позивача на відзив, в яких відповідач виклав свої заперечення проти доводів позивача. Крім того, відповідачем до суду було подано клопотання про зменшення штрафних санкцій, в якому він просив суд зменшити розмір штрафних санкцій до 1% від заявлених позивачем.

Відповідачем до суду було подано клопотання в якому відповідач просив суд долучити до матеріалів справи платіжне доручення №1318 від 28.10.2022 на суму 295218,00 грн. про оплату у повному обсязі основної заборгованості за спірним договором, закрити провадження у справі в цій частині, в іншій частині позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивачем до суду була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач підтвердив факт сплати відповідачем суми основного боргу за договором та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 21276,28 грн., інфляційні втрати у розмірі 29226,58 грн., три проценти річних у розмірі 3877,16 грн., 2481,00 грн. судового збору та 1500,00 грн. витрат на правничу допомогу адвоката. Також просив суд повернути з державного бюджету України 2762,97 грн. сплаченого судового збору.

У судовому засіданні 01.11.2022 представник позивача підтримав позов у повному обсязі (з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог) та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості, в іншій частині позовних вимог просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

12.07.2021 між ТОВ "Торгово-Виробнича Група Український папір" (позивач, постачальник) та КП "Харківський метрополітен" (відповідач, покупець) був укладений договір про закупівлю №79-07/МТП, відповідно до розділу 1 якого, постачальник зобов`язується поставити покупцю товар згідно специфікації №1 (додаток 1), що є невід`ємною частиною даного договору, а покупець прийняти й оплатити товар на умовах даного договору. Предмет закупівлі: 22990000-6 газетний папір, папір ручного виготовлення та інший некрейдований папір або картон для графічних цілей (термопапір для автоматичної каси). Кількість товару, асортимент і ціна зазначені в специфікації №1 (додаток 1). Товар поставляється окремими партіями відповідно до письмової заявки покупця. Обсяги закупівлі товарів можуть бути зменшені залежно від фінансового стану покупця та/або його виробничих потреб. Постачальник гарантує, що предмет договору відповідає видам діяльності, передбаченим його статутом та документами дозвільного характеру, якщо їх отримання на провадження такого виду діяльності передбачено законом.

У розділі 2договору сторони обумовили, що загальна сума договору складає: 702702,00 грн. (сімсот дві тисячі сімсот дві грн. 00 коп.), у т.ч. ПДВ: 117117 грн. 00 коп. (сто сімнадцять тисяч сто сімнадцять грн. 00 коп.), з урахуванням усіх витрат. При зменшенні обсягу згідно п.1.4 загальна сума договору визначається з сум фактично поставленого товару за заявками покупця. Ціна цього договору включає ціну товару з доставкою, навантаженням та розвантаженням, а також всі витрати, пов`язані з виконанням предмету цього договору, податки, збори та необхідні платежі, що сплачуються або мають бути сплачені постачальником. Не врахована постачальником вартість окремих послуг, матеріалів, обладнання, устаткування тощо не сплачується покупцем окремо, а витрати на їх виконання/придбання вважаються врахованими у загальній ціні його пропозиції. Форма та вид розрахунків - безготівковий банківський переказ. Покупець здійснює оплату заявленої партії товару протягом 70 (сімдесяти) банківських днів після фактичного отримання товару у відповідності до п. 4.3 даного договору. У разі зміни постачальником статусу платника податків, а саме: ПДВ та податку на прибуток, вартість товару у бік збільшення перегляду не підлягає. У разі фінансових труднощів можлива затримка оплати за отриманий товар. Пеня при цьому не нараховується.

Відповідно до п. 4.1 договору, термін постачання: протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати одержання постачальником письмової заявки від покупця. Датою подачі заявки покупця вважається дата її відправлення факсом або електронною поштою, які зазначені в розділі 9 договору. Сторони погодились, що заявка, яка відправлена покупцем, вважається такою, що отримана постачальником в будь-якому випадку в день і час її відправлення покупцем.

Згідно п. 5.2 договору, у разі порушення строків оплати за п. 2.5 даного договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно п. 8.1 договору, термін дії договору встановлюється з дати підписання договору і до 31.12.2021 включно, в частині розрахунків до повного їх виконання.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було виконане зобов`язання за договором та поставлено відповідачу товар на загальну суму 702702,00 грн. з урахуванням ПДВ. Факт поставки товару підтверджується: рахунком-фактурою №КК-00000297 від 19.07.2021, видатковою накладною №ХА-02100371 від 19.07.2021, товарно-транспортною накладною №ХА-02100371 від 19.07.2021, видатковою накладною №КК- 02100262 від 21.07.2021, товарно-транспортною накладною №КК-02100262 від 23.07.2021, видатковою накладною №КК-02100998 від 16.09.2021, довіреністю №163 від 10.09.2021, товарно-транспортною накладною №КК-02100998 від 20.09.2021, видатковою накладною №КК-02102719 від 13.12.2021, довіреністю №304 від 08.12.2021, товарно-транспортною накладною №КК-02102719 від 13.12.2021.

Втім, відповідач за отриманий товар розрахувався лише частково, сплативши 407484,00 грн., внаслідок чого, станом на дату подання позову до суду, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 295218,00 грн. Через неналежне виконання умов договору щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару позивачем відповідачу нараховані пеня у розмірі 21276,28 грн., інфляційні втрати у розмірі 29226,58 грн. та три проценти річних у розмірі 3877,16 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про стягнення суми основної заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо предмет спору відсутній.

Як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник спір між позивачем і відповідачем. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Суд закриває провадження у справі за відсутності предмета спору у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Між цим, суд відзначає, що закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

У даній справі відповідач, після звернення позивача до суду з даним позовом, сплатив позивачу спірні кошти, які становлять основну заборгованість за договором у розмірі 295218,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1318 від 28.10.2022 та не заперечується позивачем.

Отже, оскільки спір між сторонами в частині стягнення основної заборгованості за спірним договором перестав існувати в процесі розгляду справи, суд вважає за необхідне на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України закрити провадження у справі №922/1300/22 в частині стягнення 295218,00 грн. основної заборгованості.

Частиною 4 статті 231 ГПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи, що судом було закрито провадження в частині стягнення основного боргу у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині позовних вимог, а також заявлене позивачем клопотання, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу з Державного бюджету України судового збору в сумі 4428,27 грн., сплаченого згідно з платіжним дорученням від 12.08.2022 №7643.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, згідно Закону України Про міський електричний транспорт метрополітен є міським електричним транспортом. Відповідно до п.1.2. Статуту Комунального підприємства Харківський метрополітен, КП Харківський метрополітен є комунальним унітарним підприємством. Власником майна підприємства є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. Майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Харкова та належить Підприємству на праві господарського відання на підставі укладеного договору з Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (п. 5.2. Статуту). Підприємство працює на принципах: госпрозрахунку; компенсації втрат доходів за пільговий проїзд в міськелектротранспорті із відповідного бюджету та інших доходів; часткового фінансування із бюджету за окремим рішенням (п. 1.4. Статуту). Згідно з п. 6.1. Статуту, підприємство самостійно розпоряджається чистим прибутком, що залишився в його розпорядженні після сплати податків у бюджет, відповідно до чинного законодавства.

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан з 24.02.2022.

Харківська територіальна міська громада включена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75.

Згідно наказу Департаменту інфраструктури Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.02.2022 №30/1 Про закриття регулярних перевезень КП Харківський метрополітен, з 24.02.2022 припинено регулярні перевезення лініями метрополітену до особового розпорядження.

Відповідно до п.2 підпункту 9 Переліку об`єктів, що належать суб`єктам господарювання, проектування яких здійснюється з урахуванням вимог інженерно - технічних заходів цивільного захисту, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 09.01.2014 №6 споруди метрополітену є об`єктами подвійного призначення, тобто використовуються в особливий період для тимчасового захисту людей, майна тощо. З 24.02.2022 по 23.05.2022 метрополітен, як об`єкт цивільного захисту, використовувався виключно для укриття населення від уражень під час збройної агресії РФ та функціонував відповідно до Кодексу цивільного захисту та Закону України Про правовий режим воєнного стану для забезпечення умов здійснення органами державної влади, військового командування, органами місцевого самоврядування наданих їм повноважень.

Роботу КП Харківський метрополітен на період з 24.02.2022 по 23.05.2022 було повністю зупинено.

На виконання наказу Департаменту інфраструктури Харківської міської ради від 19.05.2022 №37 Про поновлення регулярних перевезень КП Харківський метрополітен та п. 5 рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.06.2022 №163 Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг та транспортних послуг в умовах воєнного стану, КП Харківський метрополітен з 24.05.2022 відновило перевезення пасажирів лініями Харківського метрополітену на безоплатній основі до відповідного розпорядження міського голови.

Також, п. 8 рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.06.2022 №163 доручено Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на підставі аналізу фінансово-господарської діяльності комунальних підприємств Харківської міської ради підготувати пропозиції щодо надання вказаним комунальним підприємствам, у тому числі і КП Харківський метрополітен фінансової підтримки в розмірі затрат підприємств на надання відповідних послуг, зазначених у цьому рішенні, з метою забезпечення своєчасної виплати заробітної плати працівникам та здійснення витрат, необхідних для забезпечення господарської діяльності комунальних підприємств.

Як зазначалося вище по тексту рішення, у п. 2.7 спірного договору сторони погодили, що у разі фінансових труднощів можлива затримка оплати за отриманий товар. Пеня при цьому не нараховується.

Сторонами не надано доказів зміни даної умови договору.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд наголошує щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, суд вважає надані відповідачем докази на підтвердження існування на підприємстві відповідача фінансових труднощів є вірогідними. Позивач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих відповідачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 21276,28 грн., інфляційних втрат у розмірі 29226,58 грн. та трьох процентів річних у розмірі 3877,16 грн.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем у справі заявлено до стягнення 1500,00 грн. судових витрат на правничу допомогу.

Розглянувши подані матеріали на підтвердження понесення позивачем по судових витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків.

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є такі: 1. Докази надання правової допомоги позивачу. 2. Правомірний розмір витрат позивача на оплату правової допомоги. 4. Розподіл витрат на оплату правової допомоги.

Відповідно до п. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом ст. 123 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які, в свою чергу, віднесені до судових витрат.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься у ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України.

Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

На підтвердження понесених витрат позивачем до суду надано: договір №05/ТВГ/22 про надання правової (правничої) допомоги від 01.09.2022; заявка про надання правової (правничої) допомоги у господарській справі №922/1300/22; акт №01/ТВГ/22-05 від 12.09.2022 приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору №05/ТВГ/22 про надання правової (правничої) допомоги від 01.09.2022; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Омельченком О.М. та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; свідоцтво про право занняття адвокатською діяльністю серії КС №8275/10 від 08.10.2019; ордер серії АІ №1277753 від 12.09.2022; рахунок-фактура №05/ТАГ/22 від 12.09.2022; платіжне доручення №8324 від 12.09.2022 на суму 1000,00 грн., рахунок-фактура №05/ТАГ/22-02 від 04.10.2022; платіжне доручення №8993 від 05.10.2022 на суму 500,00 грн.; акт №02/ТВГ/22-05 від 04.10.2022 приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору №05/ТВГ/22 про надання правової (правничої) допомоги від 01.09.2022; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Омельченком О.М. та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом положень ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також в порядку ст. 86 ГПК України надає належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 74, ч.1 ст. 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частинами 5, 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За встановлених обставин щодо обсягу, вартості та співмірності заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, суд оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин та участь у судових засіданнях, зважаючи на відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення сума компенсації витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. відповідає принципу співмірності та розумності, є співмірною з часом, витраченим на її надання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Закрити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 295218,00 грн.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківський метрополітен" (61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 29, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Вирообнича Група Український папір" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б, ) - 1500,00 грн. судових на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Торгово-Вирообнича Група Український папір" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б, ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4428,27 грн., сплачений платіжним дорученням №7643 від 12.08.2022, про що постановити відповідну ухвалу після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-Вирообнича Група Український папір" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б, ).

Відповідач - Комунальне підприємство "Харківський метрополітен" (61052, м. Харків, вул. Різдвяна, 29, ).

Повне рішення підписано 15 листопада 2022 року.

Суддя О.В. Погорелова