ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

16 листопада 2022 року Справа № 915/382/22

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Мавродієвої М.В., розглянувши без виклику сторін

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» б/н від 08.11.2022 (вх.№5448/22 від 15.11.2022) про забезпечення позову у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» (02099, м.Київ, вул.Бориспільська, буд.9; ідент.код 33737695; адреса ел.пошти: ел.пошта представника - Процюка О.О.: ІНФОРМАЦІЯ_1; ІНФОРМАЦІЯ_2),

до відповідача: Приватного підприємства «Кріотерапія - М» (54003, м.Миколаїв, вул.Чкалова, буд.30-А, офіс 409; ідент.код 23534980; адреса ел.пошти: ),

про: стягнення 33715116,01 грн,-

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Приватного підприємства «Кріотерапія - М» грошові кошти в сумі 33715116,01 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідач всупереч умовам укладеного між ними договору поставки №ТР-11-20-UA від 04.06.2020 та приписам чинного законодавства у встановлені договором строки не виконав грошове зобов`язання щодо оплати вартості поставленого йому товару.

Ухвалою суду від 04.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 31.10.2022.

31.10.2022 судом відкладено підготовче засідання на 22.11.2022 у зв`язку з неявкою відповідача та не подання ним відзиву на позов.

29.09.2022 позивач звертався до суду з заявою б/н від 27.09.2022, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача у сумі еквівалентній ціні позову - 33715116,01 грн.

Ухвалою суду від 03.10.2022 позивачу відмовлено у задоволені такої заяви б/н від 27.09.2022 про забезпечення позову.

15.11.2022 за вх.№5448/22 у даній справі позивач повторно звернувся до суду з заявою б/н від 08.11.2022 про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача у сумі еквівалентній ціні позову - 33715116,01 грн.

При розгляді такої заяви судом взято до уваги наступне.

В обґрунтування заяви позивач вказує, що суть господарської діяльності відповідача полягала в тому, що він закуповував у позивача з відстрочкою платежу продукцію необхідну для проведення процедур з гемодіалізу, а потім, на підставі укладених договорів, реалізовував її лікарням в різних регіонах України теж з відстрочкою платежу.

Позивач зазначає, що протягом попередніх періодів відповідач розраховувався із ним після отримання коштів від лікарень, однак починаючи з кінця лютого, а саме з поставок від 28.02.2022, відповідачем було оплачено лише 8621485,09 грн із загальної суми поставок у розмірі 42336601,10 грн, при тому, що кошти від лікарень до відповідача надходили, що підтверджується листом самого відповідача №12-09/2022 від 12.09.2022 та листами Комунального підприємства «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім.І.І.Мечникова» Дніпропетровської обласної ради №30/1449 від 26.10.2022, Комунального підприємства «Криворізька міська клінічна лікарня №2» Криворізької міської ради №3428 від 24.10.2022, Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» №2132 від 31.10.2022.

Так, судом встановлено, що 08.09.2022 позивач звернувся до відповідача із листом №220-08092022-L, в якому, серед іншого, просив надати інформацію щодо залишків продукції на складах відповідача, у відділеннях на відповідальному зберіганні та заборгованості покупців відповідача перед ним.

Відповідач листом №12-09/2022 від 12.09.2022 надав запитувану позивачем інформацію, з якої вбачається, що крім платежів отриманих за поставки продукції здійснені після 28.02.2022, відповідачем також було реалізовано продукції на суму 10395255,70 грн, з яких оплата позивачу не здійснювалась.

За такого, суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач отримавши кошти від своїх контрагентів за продукцію, яка була попередньо закуплена у позивача, не здійснив оплат останньому, що вочевидь свідчить про можливість умисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з оплати поставленої продукції.

Також судом встановлено, що у відповідь на запити позивача, контрагент відповідача Комунальне підприємство «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова» Дніпропетровської обласної ради листом №30/1449 від 26.10.2022 повідомило про те, що після 28.02.2022 цим закладом охорони здоров`я укладено з відповідачем три договори на загальну суму 12551453,10 грн, які виконано в повному обсязі, а кошти сплачено на рахунок відповідача.

Також, контрагент відповідача Комунальне підприємство «Криворізька міська клінічна лікарня №2» Криворізької міської ради листом №3428 від 24.10.2022 повідомило про те, що у 2022 році здійснена поставка на суму 12341850,80 грн, з яких станом на дату листа лише 5307580,92 грн лишаються неоплаченими відповідачу.

До того ж, контрагент відповідача Обласне комунальне некомерційне підприємство «Чернівецька обласна клінічна лікарня» листом №2132 від 31.10.2022 повідомило про те, що після 28.02.2022 цим закладом охорони здоров`я укладено з відповідачем п`ять договорів на загальну суму 21001213,40 грн, з яких станом на дату листа лише 12670872,87 грн лишаються неоплаченими відповідачу.

Судом враховано, що позивачем до заяви також додано перелік договорів, укладених відповідачем з лікарнями, більша частина з яких є у публічному доступі у системі «ProZorro», з якого вбачається, що крім договорів зазначених вище, після 28.02.2022 відповідачем укладено з різними закладами охорони здоров`я низку договорів на загальну суму 14915964,07 грн.

З наведеного вбачається, що відповідачем з метою реалізації продукції отриманої від позивача було укладено договорів на загальну суму 60810481,37 грн, з яких оплачено відповідачу близько 27916063,51 грн, при цьому позивачу було сплачено лише 8621485,09 грн.

Також, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що, як вбачається із вказаних вище листів суттєва частина коштів за продукцію лишається неоплаченою, а саме близько 17978453,79 грн, а враховуючи поведінку відповідача, невжиття заходів забезпечення позову може спричинити те, що вказані кошти після їх надходження на розрахункові рахунки відповідача також не будуть використані для розрахунків з позивачем.

До того ж, з листа №24-10/2022 від 24.10.2022, спрямованого відповідачем його контрагентам, вбачається, що відповідач припиняє свою господарську діяльність у сфері гемодіалізу та в подальшому не матиме змоги постачати товари для гемодіалізу/гемодіафільтрації, у зв`язку з чим, відповідач просив своїх контрагентів припинити дію укладених між ними договорів.

З огляду на такі обставини, суд погоджується з доводами позивача про те, що така поведінка відповідача свідчить про його небажання та умисне ухилення від здійснення розрахунків з позивачем за поставлену продукцію, а відтак і створює суттєві ризики для виконання рішення суду по даній справі, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а тому невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист порушених прав позивача.

Відповідно до норм ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог.

Відтак, інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання подальшого судового рішення.

За приписами п.1) ч.1 ст.137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (ч.3 ст.137 ГПК України).

Тобто, приписи п.1) ч.1 та ч.3 ст.137 ГПК України надають суду право одночасно застосувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на кошти та на майно відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.137 ГПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд, вирішуючи питання про наявність/відсутність підстав для забезпечення позову надав оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття запропонованих ним заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Як роз`яснив пленум Вищого господарського суду України у постанові №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення вимог чинного ГПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

За приписами ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі "Мікалефф проти Мальти" суд визнав можливість застосування статті 6 до попередніх заходів та зазначив, що має бути розглянутий характер попереднього заходу, його предмет, завдання та вплив на конкретне право.

Проміжне рішення може бути еквівалентне попередній або забезпечувальним заходам і процедурам. Такий принцип застосовується і у визначені застосування статті 6 (справа "Меркіка та інші пороти Мальти").

Згідно п.43 рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття "ефективний засіб", за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії"), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

В ході вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом, як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п.9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З огляду на вище наведені приписи чинного законодавства, а також приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та значний розмір заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову у визначений ним спосіб, так як відсутність арешту на належні відповідачу грошові кошти та майно дозволить останньому під час судового розгляду даної справи повністю розпорядитися такими грошовими коштами та відчужити таке майно на користь третіх осіб, що унеможливить реальне виконання рішення суду по даній справі у випадку задоволення позову.

До того ж, судом враховано, що запропонований позивачем захід забезпечення позову не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння належними йому коштами, а на також володіння та користування належного йому на праві власності майном, здійснення безпосередньої господарської діяльності, отримання доходів тощо, оскільки такий спосіб лише обмежить право відповідача розпорядженням грошових коштів, що знаходяться на його рахунках, в межах суми позовних вимог 33715116,01 грн, а не всіх коштів, які є у нього в наявності, а також обмежить право відповідача лише на розпорядження (відчуження третім особам) майном, що перебуває у його власності, до моменту постановлення рішення суду у даній справі.

Керуючись ст.ст.136, 137, 139, 140, 234, 235 ГПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» б/н від 08.11.2022 (вх.№5448/22 від 15.11.2022) про забезпечення позову - задовольнити.

2. Накласти арешт на грошові кошти Приватного підприємства «Кріотерапія - М» (54003, м.Миколаїв, вул.Чкалова, буд.30-А, офіс 409; ідент.код 23534980) в межах суми позовних вимог 33715116,01 грн, що знаходяться на банківських рахунках Приватного підприємства «Кріотерапія - М», а також інших рахунках в банківських та фінансових установах України, які будуть виявлені під час виконання ухвали суду.

3. Накласти арешт на майно Приватного підприємства «Кріотерапія - М» (54003, м.Миколаїв, вул.Чкалова, буд.30-А, офіс 409; ідент.код 23534980), яке буде виявлене під час виконання ухвали суду.

4. Ухвала є обов`язковою та набирає законної сили з 16.11.2022 року.

5. Дана ухвала є виконавчим документом та дійсна для пред`явлення до примусового виконання протягом 3-х років.

6. Примірник ухвали з гербовою печаткою направити заявнику.

За даною ухвалою:

Стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» (02099, м.Київ, вул.Бориспільська, буд.9; ідент.код 33737695).

Боржник: Приватне підприємство «Кріотерапія - М» (54003, м.Миколаїв, вул.Чкалова, буд.30-А, офіс 409; ідент.код 23534980).

Ухвала суду, у відповідності до ч.2 ст.235 ГПК України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Згідно ст.ст.254, 255 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.В.Мавродієва