УХВАЛА

17 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 910/14311/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Тріумф 15" (далі - Товариство, скаржник, позивач) - Макарової О.В. (адвокатка),

відповідача - акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк, відповідач) - Тищенка А.В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022

у справі №910/14311/21

за позовом Товариства

до Банку

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство звернулося до суду з позовною заявою до Банку про зобов`язання вчинити дії.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не проінформував позивача, як позичальника за кредитним договором, про актуальні номери банківських рахунків після їх зміни відповідно до формату IBAN, відкритих Товариством у Банку, що унеможливлює виконання позивачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 (головуючий - суддя Спичак О.М.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 (головуючий - суддя Куксов В.В., судді Мальченко А.О., Яковлєв М.Л.), у позові відмовлено повністю.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Товариство, посилаючись на ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 у справі №910/14311/21, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. На обґрунтування своєї правової позиції Товариство із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки ухвалені внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, та без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №910/7164/19, від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 у справі №910/11511/18, та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16. При цьому скаржник посилається на застосування норм статей 2, 4, 5 ГПК України, статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просив залишити скаргу без задоволення.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Товариством (позичальник) і Банком 25.10.2016 укладено кредитний договір №4Т16100Г (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого:

- Банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії, з лімітом - 4 650 000 000 грн для фінансування поточної діяльності не пізніше 5 днів з моменту надання позичальнику розрахункових документів на використання кредиту у межах зазначених у них сум у порядку, передбаченому пунктом 2.4.2 Кредитного договору, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, в обумовлені Кредитним договором терміни. Якість послуг має відповідати законодавству України, нормативним актам Національного банку України (далі - НБУ), регулюючим кредитні правовідносини;

- термін повернення кредиту - 12.05.2026 (пункт 1.2 Кредитного договору);

- виконання зобов`язань позичальника забезпечується: договором застави (пункт А.5 розділу "Істотні умови кредитування" Кредитного договору);

- за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою у розмірі 10,5 % річних (пункт А.6 розділу "Істотні умови кредитування" Кредитного договору);

- Банк зобов`язався відкрити для обслуговування кредиту рахунки, а саме: позичковий № НОМЕР_1 , рахунок по відсотках НОМЕР_2 та рахунок для сплати винагороди НОМЕР_3. Надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника у межах суми, визначеної у пункті 1.1 Кредитного договору, а також за умови виконання позичальником зобов`язань передбачених пунктами 2.2.1, 2.2.11 (пункти 2.1.1, 2.1.2 Кредитного договору);

- Банк зобов`язаний забезпечити позичальника консультаційними послугами з питань виконання Кредитного договору (пункт 2.1.3 Кредитного договору);

- позичальник зобов`язався: використовувати кредит на цілі, зазначені у пункту 1.1 Кредитного договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 Кредитного договору; повернути кредит у строки/терміни, встановлені пунктами 1.2, 2.3.2, 2.2.14 (пункти 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 Кредитного договору);

- Кредитний договір в частині пункту 4.4 набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за Кредитним договором. Кредитний договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і Кредитним договором порядку (пункти 6.1, 6.2 Кредитного договору).

6.2. Як зазначає позивач з 05.08.2019 відповідач зобов`язаний був змінити номер банківських рахунків для обслуговування кредиту, які вказані у пункті А4 Кредитного договору на номери з врахуванням Правил формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN).

6.3. Листом від 24.03.2021 вих. №01/03-21 позивач звернувся до відповідача та повідомив про те, що Банком не надано інформацію щодо нових номерів банківських рахунків. Більш того, Банком було заблоковано доступ Товариству до системи "Клієнт-банк", з якої позивач мав можливість здійснювати банківські операції та отримувати інформацію, зокрема, щодо нових рахунків. Також позивач зазначив у листі, що наведені обставини призвели до того, що протягом значного періоду часу він позбавлений можливості виконувати свої зобов`язання за Кредитним договором, оскільки Товариство не обізнано про номери рахунків для здійснення відповідних платежів. За таких обставин позивач просив Банк надати актуальні номери рахунків для виконання зобов`язань за Кредитним договором.

6.4. Позивач вказує, що відповідачем не проінформовано його про актуальні номери рахунків (у форматі IBAN), призначених для виконання зобов`язань за Кредитним договором.

6.5. Правлінням НБУ 28.12.2018 прийнято постанову "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні", відповідно до якої банки України з 01.04.2019:

1) формують номер банківського рахунку відповідно до Національного стандарту України "Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні. (IBAN Registry:2009, NEQ) ДСТУ-Н 7167:2010", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 №454 (далі - стандарт IBAN);

2) під час формування номера банківського рахунку за стандартом IBAN використовують структуру номера рахунку аналітичного обліку, вимоги до нумерації якого встановлені в додатку 2 до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління НБУ від 11.09.2017 №89 (зі змінами);

- банки України зобов`язані з 01 квітня до 31 жовтня 2019 року самостійно здійснити зміну (не за ініціативою клієнта) діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів (пункт 2);

- банки України відповідно до Порядку подання повідомлень про відкриття/закриття рахунків платників податків у банках та інших фінансових установах до контролюючих органів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.08.2015 №721, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.09.2015 за №1058/27503 (зі змінами), повідомляють контролюючі органи:

1) про нові рахунки клієнтів-платників податків, відкриті з 01 квітня 2019 року за стандартом IBAN;

2) з 01 квітня до 31 жовтня 2019 про: змінені рахунки клієнтів-платників податків відповідно до вимог пункту 3 цієї постанови; закриття рахунків клієнтів-платників податків (пункт 4);

- банки України та їх клієнти, Державна казначейська служба України з 01 квітня до 31 жовтня 2019 року в документах на переказ коштів заповнюють:

1) реквізити "Код банку платника/отримувача/стягувача" та "Рахунок платника/отримувача/стягувача" або

2) реквізит "Рахунок платника/отримувача/стягувача" за стандартом IBAN. У реквізиті "Код банку платника/отримувача/стягувача" зазначається нуль (пункт 6);

- банки України, Державна казначейська служба України з 01 квітня до 31 жовтня 2019 року в міжбанківських електронних розрахункових документах системи електронних платежів Національного банку України заповнюють:

1) реквізит "IBAN", якщо в документах на переказ коштів реквізит "Рахунок платника/отримувача/стягувача" заповнено за стандартом IBAN. У реквізитах "Код банку" і "Рахунок клієнта" зазначаються нулі;

2) реквізити "Код банку" та "Рахунок клієнта", якщо в документах на переказ коштів заповнено реквізити "Код банку платника/отримувача/стягувача" та "Рахунок платника/отримувача/стягувача". У реквізиті "IBAN" зазначається нуль (пункт 7).

6.6. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вказав, зокрема, на таке:

- позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які свідчать про порушення прав позивача як позичальника за Кредитним договором і які виразились у неможливості виконання позивачем обов`язку з погашення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором саме у зв`язку з тим, що відповідач не повідомив Товариство про реквізити рахунків у форматі IBAN;

- зокрема, жодних доказів того, що позивачем вчинялись будь-які дії, спрямовані на погашення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом чи виконання будь-яких інших обов`язків за Кредитним договором матеріали справи не містять, а Товариством суду не надано;

- так само, в матеріалах справи відсутні докази, що здійснені (у випадку їх здійснення) позивачем оплати, спрямовані на виконання зобов`язань за Кредитним договором (погашення кредиту, сплата відсотків, інші платежі), не були проведені Банком чи не були зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитом/сплати відсотків/тощо у зв`язку з тим, що позивачу невідомі реквізити відповідних рахунків у форматі IBAN;

- тобто, за відсутності доказів вчинення позичальником дій, спрямованих на виконання зобов`язань за Кредитним договором (погашення кредиту, сплата процентів), відсутні підстави вважати обґрунтованими та доведеними доводи позивача, що він не може виконати вказані зобов`язання саме у зв`язку з ненаданням Банком реквізитів рахунків у форматі IBAN (оскільки Товариством не надано доказів, що ним взагалі вчинялись активні дії щодо погашення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором).

7. Порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 20.09.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №910/14311/21 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 12.10.2022 у зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №910/14311/21, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуючий), Бенедисюк І.М., Селіваненко В.П.

8. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8.1. Причиною виникнення спору стало питання щодо наявності/відсутності підстав щодо зобов`язання відповідача надати позивачу номери банківських рахунків у форматі IBAN.

8.2. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.4. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.5. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.6. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.7. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.8. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.9. Таким чином, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

8.10. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.11. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.12. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.13. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.14. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.15. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.16. Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №910/7164/19, від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 у справі №910/11511/18, та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, слід зазначити таке.

8.17. Предметом розгляду у справі №910/7164/19 є визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору на комплексне банківське обслуговування суб`єктів господарювання.

8.17.1. На думку позивача, судами попередніх інстанції не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №910/7164/19, такого змісту:

"Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права і охоронювані законом інтереси. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції".

8.17.2. Водночас предметом розгляду у даній справі є зобов`язання Банку надати інформацію про номери банківських рахунків у форматі IBAN для погашення кредиту та сплати відсотків за Кредитним договором

8.17.3. Таким чином, у справах №910/7164/19 та №910/14311/21 правовідносини сторін виникли на підставі різних правочинів (договір на комплексне банківське обслуговування у справі №910/7164/19 та кредитний договір у справі №910/14311/21), що регулюються різними нормами права.

8.17.4. Вказані вище справи різняться і за своїм предметом розгляду (визнання правочину недійсним у справі №910/7164/19 та зобов`язання вчинити дії у справі №910/14311/21) і підставою позову, що також обумовлює різне правове регулювання. Тому і правові висновки щодо способів захисти, у тому числі, з точки зору їх ефективності та належності є відмінними, що виключає їх подібність.

8.18. Предметом розгляду у справі №912/1856/16 є визнання недійсними рішень, визнання поновленим договору оренди землі, визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі.

8.19. Предметом розгляду у справі №910/11511/18 є визнання удаваним правочином договору про надання професійної правничої (правової) допомоги шляхом встановлення, що насправді зазначені особи уклали не договір про надання правової допомоги, визначений пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а договір про надання послуг, передбачений статтею 901 ЦК України.

8.20. Скаржник вказує, що судами не враховано правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі №910/11511/18, такого змісту:

"Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб".

8.21. Таким чином, справи №912/1856/16, №910/11511/18 і №910/14311/21 не є подібними ні за предметом розгляду, ані за підставою та за нормативно-правовим регулюванням правовідносин, що виникли на підставі різних правочинів (договір оренди землі [справа №912/1856/16], договір про надання послуг [справа №910/11511/18] та кредитний договір [справа №910/14311/21]).

8.22. У справі №569/17272/15-ц розглядалися позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити публікацію про порушення авторських прав позивачів на твір "Позначення "Чоловічі розваги" на офіційному сайті відповідача та стягнення суму компенсації за використання вказаного твору у шести програмах "Чоловічі розваги" в загальному розмірі 60 мінімальних заробітних плат, що становить 82 680 грн.

8.23. Предметом розгляду у справі №338/180/17 є стягнення безпідставно одержаних коштів (первісний позов) і визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду (зустрічний позов).

8.24. Предметом розгляду у справі №905/1926/16 є зобов`язання виконати умови договору купівлі-продажу електроенергії, а саме: прийняти виконання зобов`язань за договором шляхом надання актів приймання-передачі електроенергії.

8.25. Так, на думку Товариства, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, а саме:

"Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам".

8.26. Отже, справи №569/17272/15-ц, №338/180/17, №905/1926/16 та №910/14311/21 не є подібними ні за предметом розгляду, ані за нормативно-правовим регулюванням правовідносин, що виникли між учасниками процесу (порушення авторських прав [справа №569/17272/15-ц], безпідставне одержання коштів і підряд [справа №338/180/17] та купівля-продаж електроенергії [справа №№905/1926/16]).

8.27. Також, слід зазначити, що в оскаржуваних судових рішеннях у даній справі суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позову не з підстав неефективності обраного Товариством способу захисту, а саме у зв`язку із недоведеністю вимог.

8.28. Водночас всі наведені скаржником правові позиції у справах означених у пункті 4.1 цієї постанови стосуються способу захисту порушеного права та/або його ефективності.

8.29. Отже, проаналізувавши постанови Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду (пункт 4.1 цієї постанови), на які як на підставу подання касаційної скарги відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, послався скаржник, Верховний Суд дійшов висновку, що зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що наведені в них висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки названі справи суттєво відрізняються за предметом і підставою позову, за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.

8.30. Верховний Суд відзначає, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній. Так, у касаційній скарзі скаржник фактично порушує питання, пов`язані із встановленням обставин справи та оцінкою відповідних доказів, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту", повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

8.31. Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

8.32. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

8.33. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.34. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №910/14311/21 (у частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України) на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

8.35. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, Товариство у касаційній скарзі не наводить.

8.36. Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

8.37. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

8.38. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

8.39. Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.40. Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.41. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

8.42. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

8.43. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

8.44. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

8.45. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.46. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

8.47. Водночас суд касаційної інстанції приймає доводи, наведені у відзиві Банку на касаційну скаргу, у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у цій ухвалі.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.2. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 ГПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Тріумф 15" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 у справі №910/14311/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко