ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 Справа № 914/1830/22

Господарський суд Львівської області у складі головуючої судді Горецької З.В., при секретарі Пришляк М.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства "ОСКАР ФУДЗ", с. Чайки. Київська обл.,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Юг В», м. Львів

про визнання недійсним договору.

з участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Лівак Т.О.

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства "ОСКАР ФУДЗ" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Юг В» про визнання недійсним договору.

Ухвалою від 15.08.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 12.09.2022. Розгляд справи в підготовчому засіданні 12.09.2022 відкладено на 26.09.2022. 26.09.2022 підготовче засідання відкладено на 03.10.2022.

Ухвалою від 03.10.2022 прийнято заяву позивача про зміну предмету позову та закрито підготовче провадження по справі. Розгляд справи відкладено на 07.11.2022.

В судове засідання 07.11.2022 з`явився представник відповідача, позивач явку уповноваженого представника не забезпечив.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття рішення, судом 07.11.2022 проголошено вступна та резолютивну частини рішення по справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

В позовній заяві позивач стверджує, що в порушення ст.61 Конституції України сторони в договорі №ФД-ОФ-021221 від 02.12.2021 передбачили одночасне стягнення пені та штрафу за прострочення виконання зобов`язання в якості забезпечення належного виконання договору позики.

З заяви про зміну підстав позову вбачається, що укладений правочин про надання позики є значним та відповідно вчинений директором ТОВ «АГРО-ЮГ В» з перевищенням наданих повноважень.

Позиція відповідача

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що позивач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, а тому у нього виникла заборгованість перед відповідачем на загальну суму 9 000 000,00 грн.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам ст. 61 Конституції України, оскільки, як правильно зазначили суди, в силу статей 217, 230 ГК України штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Таким чином, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Враховуючи розмір чистих активів Відповідача на 30.09.2021 керівник відповідача мав необхідні повноваження для укладення та виконання договору позики №ФД - ОФ -021221 (поворотньої фінансової допомоги) від 02.12.202.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ЇХ ДОКАЗАМИ

02.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Юг В» та Приватним підприємством «ОСКАР ФУДЗ» було укладено Договір позики (поворотньої фінансової допомоги) № ФД-ОФ-021221, відповідно до п.1.1 якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 цього Договору (далі - позика або поворотна фінансова допомога), без нарахування відсотків, а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк.

Розмір позики становить 9 000 000,00 (дев`ять мільйонів) гривень 00 копійок (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору позики строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів на поточний рахунок Позивача і триває до 02.06.2022.

08.12.2021 Відповідачем на користь Позивача було перераховано у повному обсязі розмір позики, що підтверджується платіжним дорученням №535 від 08.12.2021.

Згідно з п. 5.1. Договору позики Позивач зобов`язується повернути Відповідачеві позику частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п. 4.1 цього Договору, а п. 5.2. Договору передбачено, що позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок Відповідача.

Позивачем не повернуто позику, що відображено в акті звірки взаємних розрахунків за період: 02.12.2021 - 12.08.2022 між ТОВ «АГРО-ЮГ В» та ПП «ОСКАР ФУДЗ» за Договором позики №ФД-ОФ-021221 від 02.12.2021. Два примірники акту звірки взаємних розрахунків між ТОВ «АГРО-ЮГ В» та ПП «ОСКАР ФУДЗ» за Договором позики №ФД-ОФ-021221 від 02.12.2021 надіслано Позивачу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист №880 та відповідною накладною і квитанцією ПАТ «Укрпошта».

Згідно з п. 5.3. Договору позики у випадку порушення Позивачем строків повернення позики згідно з п, 4.1. даного Договору Позивач зобов`язаний сплатити Відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла на момент прострочення Позивача, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.4. у випадку порушення Позивачем строків повернення позики згідно з п. 4.1. даного Договору більше 3-х банківських днів, Позивач додатково, крім штрафних санкцій визначених в п.5.3. договору, зобов`язаний сплатити Відповідачу штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 6.1. Договору позики цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики (її частини) Позивачеві, а згідно з п. 6.2. Договору позики останній припиняє свою дію в день повернення повної суми позики.

Таким чином, Позивач своїх зобов`язань за Договором позики не виконав, а тому у нього виникла заборгованість перед Відповідачем на загальну суму 9 000 000,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому Позивачем не заперечується факт отримання вказаних грошових коштів відповідно до оспорюваного договору позики. Жодних звернень з зауваження щодо змісту оспорюваного договору позики зі сторони Позивача не надходило, а тому беручи до увагу презумпцію правомірності правочину наявні відповідні цивільно-правові відносини між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.08.2018 у справі №908/1843/17 одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі №3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

У постанові Верховного Суду від 06.08.2018 у справі №908/1843/17 підтвердив, що одночасне стягнення пені та штрафу за порушення одного зобов`язання не суперечить положенням ст. 61 Конституції України, розміщеній у розділі 2 «Права, свободи та обов`язки людини та громадянина».

Необхідно зазначити, що в ухвалі Верховного Суду від 13.02.2020 у справі №903/605/19 вказано, що посилання скаржника на правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену ним у постанові від 23.01.2018 у справі № 554/2743/14-ц, та Верховного Суду України, викладену у постановах від 11.10.2017 у справі №347/1910/15-ц та від 21.10.2015 у справі № 6 - 2003цс15 є нерелевантним, оскільки правовідносини у цих справах та у справі №903/605/19 не є подібними та мають різне правове регулювання. У наведених скаржником справах цивільним судом розглядалися спори між банком та фізичною особою про стягнення заборгованості за договором кредиту із застосуванням до відповідача - фізичної особи неустойки у вигляді штрафу та пені як цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання кредитного зобов`язання в порядку статті 549 ЦК України. Спір у справі №903/605/19 виник між суб`єктами господарювання, які у договорі погодили господарсько - правову відповідальність за порушення господарських зобов`язань у вигляді сплати як пені, так і штрафу. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України (надалі - ГК України). Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам ст. 61 Конституції України, оскільки, як правильно зазначили суди, в силу статей 217, 230 ГК України штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Таким чином, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Також відповідно до постанови від 09.02.2018 у справі №911/2813/17 Верховний Суд погодився з висновками, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Згідно з постановою Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №910/7398/18 можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України, а в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналогічну позицію також і займав Вищий господарський суд України:

1) у постанові від 22.02.2017 у справі №924/433/16 вказано, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. У випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України;

2) відповідно до постанови від 06.04.2017 у справі №906/664/16 право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов`язань визначено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне стягнення за одне й те саме порушення є неправомірним, та посилання при цьому на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 24.12.2013 у справі №3-37гс13 та від 21.10.2015 у справі №6 - 2003цс15, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що у згаданих постановах Верховним Судом України зроблено висновок про застосування ст. 549 ЦК України, тоді як до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.ст. 230, 231 ГК України.

Враховуючи наведене, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову Позивача до Відповідача про визнання недійсним Договору позики в цій частині.

Щодо повноважень директора Відповідача на підписання договору позику суд зазначає таке.

Так, ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочин.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочин перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

При цьому ч. 1 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» Законом або статутом товариства може встановлюватися особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

Враховуючи наведене, чинним є Статут Відповідача (нова редакція), затверджений протоколом загальних зборів учасників Відповідача №11/06-АЮ від 11.06.2019, а згідно з п. 3.15 Статуту директор вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, що входять до виключної компетенції Загальних зборів Учасників.

Відповідно до п. 3.6. Статуту рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасники. Інших обмежень щодо укладення правочинів керівником Відповідача Статутом не передбачено, окрім прийняття рішення про придбання товариством частки (частини частки) учасника, що є не аналогічним правочином щодо укладеного договору позики.

Відповідно до фінансової звітності малого підприємства від 01.01.2022, що подавався Відповідачем до органів статистики власний капітал на початок 2021 року становив 327 437 000,00 грн., а на кінець 2021 року - 354 478 500,00 грн.

Суд звертає увагу, що відповідно до довідки Відповідача про розмір чистих активів від 12.09.2022 згідно з Балансом (фінансовим звітом суб`єкта малого підприємства) на 30.09.2021 власний капітал (чисті активи рядок 1495) підприємства становить 383 496 100,00 грн.

Враховуючи розмір чистих активів Відповідача на 30.09.2021 керівник Відповідача мав необхідні повноваження для укладення та виконання Договору позики № ФД - ОФ -021221 (поворотньої фінансової допомоги) від 02.12.2021 яким було надано у власність Позивачу грошові кошти у розмірі 9 000 000,00 грн.

Суд не погоджується з твердженням Позивача, що укладений Договір позики є значним правочином в розумінні ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому вказаний правочин вчинений директором Відповідача Бегей Р.М. без перевищення наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору.

Враховуючи положення ст. 1051 ЦК України факт отримання позичальником грошових коштів, момент її отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, оскільки останній є реальним, і при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики можна вважати неукладеним, встановлення наявності або відсутності факту отримання позики та повернення позики Позивачем входить до предмету доказування у даному позові, оскільки такі докази свідчать про волевиявлення Сторін щодо виконання укладеного Договору і сам факт укладення такого договору.

Оскільки Позивач своїх зобов`язані, за Договором позики не виконав, а тому у нього виникла заборгованість перед Відповідачем, і подання вказаного позову, а також заяви про зміну підстав позову по справі №914/1830/22, вважаємо виявленням волі Позивача щодо ухилення від покладених на нього цивільно-правових зобов`язань щодо сплати коштів, що можна розцінити як недобросовісне використання власними суб`єктивними правами.

Необхідно також врахувати, що у постанові від 27.06.2018 у справі №668/13907/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що «для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання»

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України N 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.97 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Проаналізувавши встановлені обставини, надавши оцінку доводам учасників справи, господарський суд керуючись стандартом вірогідності доказів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір залишається за позивачем. Відповідачем в порядку ст. 129 ГПК України подано клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу. Питання відшкодування витрат на правову допомогу відповідача призначити в судове засідання.

Керуючись статтями 4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-79, 91, 96, 120, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Судове засідання для вирішення питання відшкодування витрат на правову допомогу призначити на 14.11.2022 о 15:30 год.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 17.11.2022.

Суддя Горецька З.В.