УХВАЛА

м. Київ

22.02.2022Справа №910/6573/17
За заявою Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м. Львів

про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню

у справі

За позовом Міністерства оборони України, м. Київ

до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національне антикорупційне бюро України, м. Київ

про стягнення 5 440 000, 00 грн,

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від стяугувача: не з`явились;

від боржника (заявника): Ланець А.С. (в порядку самопредставництва);

від третьої особи: не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулося до суду з позовом до Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" про стягнення 5 440 000, 00 грн. штрафу за постачання двигунів неналежної якості по договору № 342/3/6/42 від 28.12.2015.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору відповідач повинен був поставити у визначене специфікацією місце поставки матеріальні цінності бронетанкової служби - 40 одиниць двигунів, за умовами договору: продукція повинна бути новою та такою, що не була в експлуатації (використанні), мати відповідні сертифікати якості (етикетки, паспорти) та відповідати конструкторській (технологічній) документації на її виготовлення; за порушення умов договору щодо комплектності, якості продукції постачальник несе відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 20% від вартості неякісної продукції. Після приймання продукції, проведення перевірки двигунів на відповідність умов договору, замовником було виявлено що поставлена продукція у кількості 38 одиниць була вже вживана і належить до другої категорії, тобто відповідачем поставлений товар неналежної якості, що стало підставою для звернення з позовом та нарахування штрафних санкцій у заявленому розмірі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 року позов задоволено частково та стягнути з Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" на користь Міністерства оборони України 5 168 000,00 грн штрафу та 77 520,00 грн судового збору.

12.04.2019 року Господарським судом міста Києва видано наказ про примусове виконання рішення.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2019 року рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 року залишено без змін.

10.02.2022 року відповідач звернувся до суду із заявою про визнання наказу від 12.04.2019 року таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду міста Кєва від 15.02.2022 прийнято до розгляду заяву Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі №910/6573/17, відмовлено у задоволенні клопотання Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про витребування оригіналу наказу від 12.04.2019 №910/6573/17 у Міністерства оборони України та заборони приймати приватним та державним виконавцям наказ Господарського суду міста Києва від 12.04.2019 №910/6573/17 до виконання, відмовлено в задоволенні клопотання Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про розгляд справи в режимі відеоконференції в справі №910/6573/17 та призначено розгляд заяви Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в справі №910/6573/17 на 22.02.2022.

В судове засідання 22.02.2022 стягувач та третя особа не з`явились, про час та місце повідомлялись належним чином та відповідно до положень ст. 328 ГПК України їх неявка не є перешкодою для розгляду заяви.

Дослідивши в судовому засіданні заяву Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» та заслухавши пояснення представника заявника, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 ГПК України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства.

В силу приписів ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В загальному розумінні судовий виконавчий документ (наказ) є офіційним розпорядженням, що видається судом (суддею) і зобов`язує певного суб`єкта на вчинення юридично значимих дій.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що перелік підстав для визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, не є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Як вже було зазначено, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 року позов задоволено частково та стягнуто з Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" на користь Міністерства оборони України 5 168 000,00 грн штрафу та 77 520,00 грн судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 залишено без змін.

12.04.2019 Господарським судом міста Києва на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018., залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 було видано наказ зі строком пред`явлення до виконання до 28.03.2022.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2019 року рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 року залишено без змін.

Подана заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню обгрунтована тим, що стягувач - Міністерство оборони України є органом державної влади, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», наказ може пред`являтися до примусового виконання протягом трьох місяців, а саме до 28.06.2019, в той час, як в тексті наказу зазначено, що він дійсний до пред`явлення до виконання до 28.03.2022.

У зв`язку з викладеним, заявник зазначає, що встановлення у наказі дати до якої він дійсний до пред`явлення (до 28.03.2022) є помилковим, а тому просить визнати його таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, суд зазначає, що наведені заявником обставини не є підставами для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, в розумінні ст. 328 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Як встановлено судом, Міністерство оборони України (стягувач) відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є органом державної влади.

Таким чином, Господарським судом міста Києва було допущено помилку при видачі наказу від 12.04.2019 у справі №910/6573/19, а саме при зазначенні строку, протягом якого такий наказ може бути пред`явленим до виконання.

Частиною 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом наказу, зокрема: видача наказу за рішенням, яке не набрало законної сили; помилкової видачі наказу, якщо вже після видачі наказу у справі рішення суду було скасоване; видачі наказу двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу наказу вже після видачі його дубліката; пред`явлення наказу до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього наказу до виконання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №755/15479/15-ц.

Проте суд зазначає, що у розумінні Господарського процесуального кодексу України, підставами для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, зокрема є наступні обставини: якщо його видано помилково; якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, які свідчать про відсутність зобов`язання боржника.

Так, у частині другійст. 328 ГПК України, на яку посилався заявник, закон не дає чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Разом з тим, матеріали справи та заяви не містять доказів належного та в повному обсязі виконання боржником (заявником) рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 №910/6573/17, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 №910/6573/17, а також не містять інформації про те, що наказ було видано помилково.

Таким чином, з урахуванням наведених вище положень закону, підстави для визнання наказу Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 № 910/6573/17 таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Стосовно того, що наказ Господарського суду міста Києва від 12.04.2019 №910/6573/17 містить невірно зазначений строк пред`явлення до примусового виконання, суд зазначає, що заявник не позбавлений права звернутися до суду з відповідною заявою про виправленням помилки в наказі Господарського суду міста Києва від 12.04.2019 №910/6573/17.

Відповідно до частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

За змістом статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ст. 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N11-рп/2012).

Згідно з мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009р. Конституційного Суду України виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно зі ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою, обов`язковість виконання судових рішень є обов`язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню від 12.04.2019 у справі №910/6573/17.

Повний текст ухвали підписано з перевищенням встановленого строку, у зв`язку із запровадженням Указом Президента № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" воєнного стану з 24.02.2022.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 232-235, 181-182, 328 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі №910/6573/17 відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строк. Передбачені ст.ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали підписано 15.11.2022

Суддя С. МОРОЗОВ