УХВАЛА

17 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 910/13551/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Варес М.О. - адвокат

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 - Гетьман А.А. - адвокат

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Ганюк Т.М. - ліквідатор; Сабодаш Р.Б. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит»

на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2021 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит»

до: акціонерного товариства «Альфа-Банк»;

українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС»

про визнання правочину недійсним,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - закрите акціонерне товариство «Виробничо-торгова фірма «Радосинь»,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» (далі - ТОВ «ФК Єврокредит», позивач) звернулось до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», відповідач 1) та Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» (далі - УАСП ТОВ «КАІС», відповідач 2) про визнання недійсним заяви публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.11.2012 № 08.6-02/67-24551.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.02.2021(суддя Кирилюк Т.Ю.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 (колегія суддів: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г., Мартюк А.І.), позов задоволено повністю. Суд визнав недійсним односторонній правочин - заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 12.11.2012 вих. № 08.6-02/67-24551, вчинену публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та направлену до УАСП ТОВ «КАІС».

Постановою Верховного Суду від 09.09.2021 (колегія суддів: Студенець В.І., Баранець О.М., Мамалуй О.О.) касаційні скарги закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «Радосинь» та УАСП ТОВ «КАІС» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 та рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2021 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.12.2021 (суддя Літвінова М.Є.) в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК Єврокредит» відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 (колегія суддів: Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л., Куксов В.В.) рішення господарського суду міста Києва залишено без змін.

ТОВ «ФК Єврокредит» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило: скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022; ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Ухвалою Верховного Суду від 24.10.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК Єврокредит» та призначено її до розгляду на 17.11.2022.

У зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2022, який наявний в матеріалах справи.

У відзиві ліквідатор ЗАТ «ВТФ «Радосинь» доводи касаційної скарги не визнає і погоджуються із висновками суду попередніх інстанцій, а також просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Від відповідача 2 також надійшов відзив в якому УАСП ТОВ «КАІС» заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Касаційна скарга ТОВ «ФК Єврокредит» подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, відзиви на касаційну скаргу і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Зокрема позивач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги статті 75 ГПК України, не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09.11.2018 у справі №816/988/17 та від 11.12.2019 у справі №320/4938/17. Крім того, скаржник, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, звертає увагу на висновки Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №761/39477/19-ц та від 28.10.2020 у справі №910/10963/19.

За твердженням скаржника, судом апеляційної інстанції «надано преюдиційного значення висновкам господарського суду міста Києва, викладеним в рішенні від 12.12.2012 у справі №5011-34/12259-2012» за позовом УАСП ТОВ «КАІС» до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ЗАТ «ВТФ «Радосинь», про стягнення 12 112 339,84 грн.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке.

У постанові від 09.11.2018 у справі №816/988/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом Карлівської міської ради Полтавської області до Державного реєстратора сектору з питань надання адміністративних послуг Карлівської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа - Карлівська районна рада Полтавської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Карлівської районної ради Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.11. 2017.

У справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) Верховним Судом розглядався спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У справі № 910/10963/19 Верховний Суд залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про часткове задоволення позовних вимог товариства про визнання права вимоги, визнання незаконними дій, визнання недійсними договорів, визнання незаконними і скасування рішень та зробив відповідні висновки, у тому числі щодо способу захисту порушених прав позивача з огляду на конкретні, встановлені обставини у цій справі (наявності/відсутності дійсного права вимоги у позивача, питань переходу цього права до позивача від банку та дійсності договору відступлення), які є відмінними від обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у справі, яка розглядається.

Постановою Верховного Суду від 04.12.2019 залишено без змін рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24.03.2017 та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 27.06.2017, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання поруки припинено (справа № 761/39477/16-ц, провадження № 61-31954св18).

Верховний Суд зазначає, що висновки у наведених скаржником постановах та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновки у вказаних справах скаржник послався, виокремивши їх із контексту судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених фактичних обставин.

Колегія суддів звертає увагу на тому, що цитування у касаційній скарзі норм законодавства, наведення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого аргументування і обґрунтування висновків Верховного Суду саме подібності правовідносин із загальним посиланням, що судом попередньої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права, не є доведеним і переконливим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. Такі ж висновки були викладені і в постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №916/112/20.

Верховний Суд в постанові від 09.09.2021 у справі 910/13551/20, направляючи справу на новий розгляд, вказав щодо необхідності з`ясування: чи порушене право ТОВ «ФК Єврокредит», чи має місце сплив позовної давності та обставини преюдиції. У постанові від 09.09.2021 Верховний Суд вже надавав правовий висновок та оцінку правильного застосування преюдиціальних обставин справи № 5011-34/12259-2012, підстав для відходу від якого судова колегія при розгляді цієї справи не вбачає.

Так, у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши вказівки, які викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2021, дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав недоведення позивачем при зверненні до суду з даним позовом порушеного права та законних інтересів саме позивача у даній справі. З огляду на висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, то відповідні заяви та доводи стосовно застосування строку позовної давності не підлягають задоволенню.

Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам наданим сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/13551/20.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК Єврокредит» на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 у справі № 910/13551/20.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A N32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 у справі № 910/13551/20.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова