ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2022 р. Справа№ 910/2115/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Владимиренко С.В.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання Звершховської І.А.,

від позивача: Гончарук М.П., Грибенко А.Л. (керівник),

від відповідача: Тузова В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 (повний текст складено 27.06.2022)

у справі № 910/2115/22 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна»

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

про стягнення 844 701,70 грн,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (далі - ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просить стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ «КБ «Приватбанк) 844 701,70 грн, що складається з 345 547,36 грн 3% річних та 499 154,34 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених вимог ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» вказує на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» 3% річних у розмірі 344 235,28 грн, інфляційні втрати у розмірі 9 517,54 грн та судовий збір у розмірі 5306,30 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд врахував, що рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 було стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» кошти як у іноземній валюті, так і в національній, а позивач розраховує ці суми, виходячи із індексу інфляції, встановленого Держслужбстатом України. Підстав для застосування індексу інфляції, визначеного для знецінення національної валюти України - гривні, для розрахунку інфляційних за прострочення порушеного грошового зобов`язання, визначеного в доларі США, немає. За таких підстав суд відмовив у задоволенні вимог ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат на кошти вкладу у сумі 535 383,56 доларів США та процентів у сумі 105 670,18 доларів США.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що розмір 3% річних (нарахованих на загальну суму боргу) становить 344 235,28 грн та розмір інфляційних втрат - 9 517,54 грн (нарахованих на загальну суму) - 424 163,97 грн (191 384,14 грн. + 232779,83 грн), а тому позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задовольнив частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2022, АТ «КБ «Приватбанк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване в частині задоволених вимог та в цій частині ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог до АТ «КБ «Приватбанк» відмовити повністю; в іншій частині - рішення залишити без змін.

Скаржник вважає оскаржуване рішення необгрунтованим та таким, що було прийняте за неповного дослідження всіх обставин справи, які входять до предмета доказування, неправильного тлумачення та застосування норм матеріального права.

Скаржник вказує, що він (Банк) не є належним відповідачем у справі про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на присуджені до стягнення рішенням суду у справі № 910/8060/17 кошти.

АТ «КБ «Приватбанк» звернулось з клопотанням про зупинення провадження у справі, у якому просило зупинити провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи №199/3152/20.

У поданому клопотання АТ «КБ «Приватбанк» вказує, що на підставі ухвали Верховного Суду від 15.12.2022 справу №199/3152/20 було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2022 справу №199/3152/20 прийнято до розгляду у письмовому провадженні без виклику сторін. Склад учасників відносин, зміст правовідносин, предмет спору та розгляду, аргументованість Банку у процесі, встановлення та перевірка судами фактичних обставин відносно переведення боргу коштів як позивача у справі № 910/2115/22, так і позивачів у справі № 199/3152/20 є подібними. Під час розгляду справи №199/3152/20 суд першої інстанції дійшов висновку (з чим погодився і апеляційний суд) про нікчемність договору про переведення боргу від 17.11.2014 в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, оскільки будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними (як вважав суд) та позивачі не надавали (як встановив суд) письмової згоди на переведення їх коштів на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон». Таким чином, на думку заявника, правовідносини, які є предметом спору у справі №910/2115/22, є подібними та знаходяться у безпосередньому взаємозв`язку з юридичними фактами та обставинами, які будуть остаточно встановлені під час розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №199/3152/20, оскільки визначатимуть питання дійсності Договору переведення боргу від 17.11.2014 в цілому.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Владимиренко С.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2115/22 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою АТ «КБ «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 до надходження матеріалів справи №910/2115/22.

17.08.2022 матеріали справи №910/2115/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «КБ «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 у справі №910/2115/22. Розгляд справи призначено на 26.09.2022. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 26.09.2022 оголошено перерву до 17.10.2022 на підставі ст. 216 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 заяву представника ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» адвоката Гончарука М.П. про участь у судовому засіданні, призначеному на 17.10.2022, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Судове засідання, призначене на 17.10.2022, не відбулось у зв`язку з ракетними обстрілами міста Києва.

Ухвалою від 18.10.2022 судове засідання було призначене на 31.10.2022.

У судовому засіданні 31.10.2022 було оголошено вступну і резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складений 14.11.2022 після закінчення підготовки для підтримання кваліфікації суддів Євсікова О.О., Корсака В.А. і Владимиренко С.В. у Національній школі суддів України з 07.11.2022 по 11.11.2022 на підставі наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2022 № 23-ін.

Позиції учасників справи.

ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» надало заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі, у якому не визнає апеляційну скаргу повністю та вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Заперечуючи проти заявленого АТ «КБ «Приватбанк» клопотання, позивач вказує, що рішення у справі №199/3152/20 жодним чином не може вплинути на судове рішення у справі, що розглядається, оскільки правовідносини у цій справі та у цивільній справі №199/3152/20 не є подібними. Так, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13.04.2022 прийняла до свого розгляду справу №199/3152/20 лише в частині уточнення висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц, в частині визначення переліку та критеріїв інших обставин, які суд враховує при зменшенні розміру неустойки у застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України. Таким чином, межі касаційного перегляду Великої Палати Верховного Суду охоплюють вирішення виключної правової проблеми лише в частині визначення переліку та критеріїв інших обставин, які суд враховує у зменшенні розміру неустойки при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України. Предметом позову у господарській справі №910/2115/22 є стягнення інфляційних та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, наявність та розмір якого встановлено рішенням суду, що набрало законної сили.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши клопотання АТ «КБ «Приватбанк» про зупинення провадження у справі, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Зміст ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2022 у справі №199/3152/20 свідчить, що вказану справу прийнято до розгляду про стягнення 3% річних та пені. При цьому ухвалою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.12.2021 в частині клопотання АТ КБ «Приватбанк» про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою вирішення питання щодо можливості визнання/встановлення судом факту нікчемності правочину (в даному випадку - договору про переведення боргу), коли на рівні закону відсутня пряма вказівка про таку нікчемність, то з огляду на передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з інших підстав колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що зазначені доводи заявника щодо вказаного питання застосування норм матеріального права мають бути оцінені судом касаційної інстанції при вирішення цієї справи по суті.

Таким чином, питання нікчемності договору про переведення боргу не було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з чим, враховуючи доводи клопотання про зупинення апеляційного провадження, твердження апелянта про те, що дане питання буде розглянуто Великою Палатою Верховного Суду, є необґрунтованим, а вказана підстава не може слугувати підставою для зупинення апеляційного провадження.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання апелянта про зупинення апеляційного провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України.

Апеляційний господарський суд також відзначає, що АТ КБ «Приватбанк» зверталось до Господарського суду міста Києва з клопотанням про зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи №199/3152/20. Вказане клопотання було розглянуто у судовому засіданні 21.06.2022. Відмовляючи у його задоволенні, місцевий господарський суд зазначив, що справи №910/2115/22 та №199/3152/20 не є подібними, а розгляд Великою Палатою Верховного Суду справи №199/3152/20 не вплине на вирішення спору у даній справі та не перешкоджає розгляду справи №910/2115/22.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» не вказує про допущені місцевим господарським судом порушення в цій частині.

Апеляційний господарський суд відзначає, що АТ КБ «Приватбанк» оскаржує рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 в частині задоволених вимог та в цій частині просить ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до АТ «КБ «Приватбанк» відмовити повністю; в іншій частині просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

03.03.2003 ПАТ КБ «Приватбанк» (Банк) та ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» (клієнт) уклали договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого банк відкриває клієнту поточний рахунок (поточні рахунки) у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий) та/або здійснює його (їх) та зобов`язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування.

Банк відкрив позивачеві в Севастопольській філії ПАТ КБ «Приватбанк» банківські рахунки: поточний № НОМЕР_1 - у гривні, валютний № НОМЕР_2 - у доларах США, валютний НОМЕР_4 - у Євро, картковий № НОМЕР_3 - у гривні.

08.01.2014 ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» уклали договір про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» №237320 (далі - договір), предметом якого є внесення клієнтом та прийняття Банком тимчасово вільних коштів у сумі та на строк, що зазначені в додатковій угоді до договору, з обов`язками виплачувати клієнту суму вкладу та проценти на умовах і в порядку, встановлених цим договором.

За умовами п. 2.3.2 договору Банк зобов`язаний виплачувати клієнту проценти згідно з п. 3.12 в редакції додаткової угоди до цього договору.

У п. 3.12 (в редакції додаткової угоди) визначено, що проценти за вкладом виплачуються клієнту в день закінчення розміщення вкладу, передбаченого п. 3.1 цієї додаткової угоди, або щомісячно кожного числа місяця, наступного за звітним місяцем.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що кошти, які розміщуються клієнтом на депозитному рахунку, перераховуються винятково з його поточного рахунку.

Нарахування процентів за вкладом проводиться за період розміщення коштів починаючи з дня, наступного за днем надходження вкладу на депозитний рахунок.

На виконання договору ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» розмістило на депозитному рахунку НОМЕР_5 грошові кошти - 535383,56 доларів США строком до 13.01.2015.

05.01.2015 ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» звернулось до відповідача з листом вих. №002 від 05.01.2015, у якому запропонувало відповідачу кілька варіантів належного виконання зобов`язання з повернення вклад за договором та відсотків за ним.

ПАТ КБ «ПриватБанк» жодної відповіді не надало, платіжні доручення не виконало.

15.12.2016 ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» звернулось до відповідача з листом вих. №108 з проханням надати виписки з рахунків: НОМЕР_5 (депозит) та НОМЕР_6 (відсотки).

23.12.2016 ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» надіслало відповідачу вимогу №0134 від 19.12.2016 про термінове повернення коштів вкладу та нарахованих відсотків за договором.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про розміщення коштів «Депозитна лінія» №237320 від 08.01.2014 в частині своєчасного повернення суми депозиту та нарахованих на нього відсотків ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» №237320 від 08.01.2014 та про стягнення 535383,56 доларів США коштів вкладу, 106612,40 доларів США процентів, 3294,40 доларів США пені, 191384,14 грн трьох процентів річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/8060/17 позовні вимоги ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» задоволено повністю, розірвано договір про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» №237320 від 08.01.2014, укладений між ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» та ПАТ КБ «Приватбанк», присуджено до стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» 535383,56 доларів США коштів вкладу, 106612,40 доларів США процентів, 3294,40 доларів США пені, 191384,14 грн. трьох процентів річних, 260725,04 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/8060/17 задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі № 910/8060/17 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3294,40 доларів США пені, а також 942,22 доларів США процентів та в частині розподілу судових витрат скасовано з прийняттям нового рішення та з новим розподілом судових витрат. В позові про стягнення 3294,40 доларів США пені, а також 942,22 доларів США процентів відмовлено, вирішено стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» 232 779,83 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/8060/17 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У межах примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» 24.10.2019 отримало грошові кошти у сумі 13 141 730,15 грн, 12.11.2019 - у сумі 2 821 898,64 грн.

Звертаючись з позовом у цій справі, ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» просить стягнути з відповідача 345 547,36 грн 3% річних та 499 154,34 грн інфляційних втрат, нарахованих за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17.

АТ КБ «Приватбанк» надало відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення вимог позову заперечує. Відповідач вказує, що фактично виконання судового рішення у справі №910/8059/17 відбулось 18.10.2019 та 08.11.2019, коли грошові кошти були списані Міністерством юстиції України, а тому є безпідставним та незаконним нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 18.10.2019 по 24.10.2019 та з 08.11.2019 по 12.11.2019.

АТ КБ «Приватбанк» вважає, що є безпідставним нарахування 3% річних на суму відсотків на вклад та стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму несвоєчасного виконання грошового зобов`язання, яке підлягало виконанню в іноземній валюті. Відповідач також зауважує, що у зв`язку з укладенням договору переведення боргу №б/н від 17.11.2014 та договору про переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за договором №237320 від 08.01.2014 належним відповідачем у цій справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фіналон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), яке з 17.11.2014 повинно виконувати зобов`язання за договором про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» №237320 від 08.01.2014.

Оскільки між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» укладено договір переведення боргу №б/н від 17.11.2014 та договір про переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за договором №237320 від 08.01.2014, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки ТОВ «ФК «Фінілон» та залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «ФК «Фінілон».

Апеляційний перегляд справи здійснюється у визначеній АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі частині, а саме щодо 344 235,28 грн 3% річних та 9 517,54 грн інфляційних втрат, присуджених до стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» оскаржуваним рішенням.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Поняття зобов`язання та підстави його виникнення унормовано ст. 509 ЦК України, за приписами якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, ст. 599 цього Кодексу визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Разом із тим відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» на вимогу позивача вклад не повернуло, а також не сплатило позивачеві нараховані проценти. Суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача коштів вкладу у сумі 535383,56 доларів США на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 також встановлено, що розмір нарахованих процентів за депозитним договором за період з 10.01.2014 по 15.05.2017 становить 105 670,18 доларів США.

Київський апеляційний господарський суд у постанові від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені у розмірі 3 294,40 долара США, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Таким чином, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 встановлено обставини наявності у ПАТ КБ «Приватбанк» обов`язку сплатити на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» 535 383,56 долара США коштів вкладу, 105 670,18 долара США процентів, 191 384,14 грн 3% річних та 232 779,83 грн судового збору за розгляд справи в судах першої інстанції та апеляційної інстанції.

Вказаними судовими рішеннями у справі №910/8060/17 встановлено факти щодо неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» №237320 від 08.01.2014, укладеного між ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» та ПАТ КБ «Приватбанк», які в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України повторного доведення не потребують.

У даному випадку обставини наявності у відповідача обов`язку зі сплати суми вкладу та відсотків встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17; у межах справи, що розглядається, вирішується питання щодо наявності у відповідача обов`язку сплатити 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення Банком після завершення розгляду справи №910/8060/17 свого обов`язку зі сплати на користь позивача присудженої до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 суми коштів.

Враховуючи приписи п. 9 ч. 2 ст. 129, ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч. ч. 1 та 2 ст. 18 ГПК України, у АТ КБ «Приватбанк» виникло зобов`язання виконати рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 на наступний день від дня набрання таким рішенням законної сили (з огляду на приписи ч. 1 ст. 116 ГПК України та ст. 253 ЦК України).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, АТ КБ «Приватбанк» у відзиві на позов зазначило, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 18.10.2019 по 24.10.2019 та з 08.11.2019 по 12.11.2019 є безпідставним та незаконним, оскільки моментом фактичного виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 є саме дата списання коштів з рахунку боржника, на підтвердження чого відповідач надав виписки з кореспондентських рахунків АТ КБ «Приватбанк».

Позивач надав у матеріали справи банківську виписку по рахунку від 20.11.2019 та копію меморіального ордеру №441784 від 24.10.2019, які свідчать, що стягнуті на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 15.01.2018 у справі №910/8060/17 кошти були перераховані на рахунок ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» органом виконавчої служби 24.10.2019 (у сумі 13 141 730,15 грн) та 12.11.2019 (у сумі 2 821 898,64 грн).

Колегія суддів, з огляду на доводи відповідача у апеляційній скарзі, зазначає таке.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, відповідальність суб`єктів переказу, а також загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" грошові суми, стягнуті з боржника (у т. ч. одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Відповідно до приписів ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Пунктом 1.39 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. п. 5.1-5.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ 21.11.2004 №22, відповідно до ст. 1071 ЦК України кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом. Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України від 05.04.2001 №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, чинній станом на 23.10.2019 та 20.11.2019) переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

У постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Кредитором у цьому випадку є ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна».

Наведене свідчить, що в даному випадку фактичний переказ коштів в якості виконання судового рішення від боржника на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна» завершився у сумі 13 141 730,15 грн - 24.10.2019 та у сумі 2 821 898,64 грн - 12.11.2019.

Місцевий господарський суд також врахував, що причиною виникнення спору у цій справі є порушення саме відповідачем грошового зобов`язання, яке було встановлене рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 (набрало законної сили 06.12.2017). Відтак, відповідач як добросовісний суб`єкт господарювання повинен був вживати заходів для його якнайшвидшого виконання (погашення заборгованості), що дозволило б уникнути спірної ситуації, а не пасивно очікувати примусового виконання рішення суду.

Однак відповідач не вчиняв заходів з добровільного виконання рішення суду у період з 06.12.2017 по 24.10.2019, а тому з відповідача було стягнуто кошти в порядку примусового виконання рішення суду.

Відтак, поведінка АТ КБ «Приватбанк» не відповідає критеріям добросовісності, а тому останнє має нести тягар негативних наслідків своєї недобросовісної поведінки.

Щодо доводів АТ КБ «Приватбанк» про те, що належним відповідачем у цій справі є ТОВ «ФК «Фінілон», колегія суддів зазначає таке.

По-перше, згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 в справі №667/933/14-ц та від 27.04.2022 у справі №321/1260/19).

Для заміни боржника у зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що і вимагається згідно з приписами ст. 520 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №922/1029/16).

Відповідно до ч. 3 ст. 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Верховний Суд неодноразово вже розглядав це питання і дійшов однозначного висновку, що передбачені ст. 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 22.09.2021 у справі №757/64382/17, від 02.11.2021 №757/45304/19-ц та інші).

За таких підстав суд відхиляє аргументи скаржника щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» зі згоди клієнта, який не надав своїх заперечень, за принципом мовчазної згоди.

При цьому враховуючи, що апелянт не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» (мала відповідну волю), колегія суддів дійшла висновку, що саме відповідач є належним відповідачем у справі.

По-друге, у справі, що розглядається, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» виникло на підставі судового рішення у справі №910/8060/17, виконання якого здійснювалось в примусовому порядку.

За визначенням ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ (тут - ТОВ «Підприємство «Тавріда електрик Україна»). Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (АТ КБ «Приватбанк»).

Частиною 5 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Таким чином законодавець встановив порядок заміни сторони (в т.ч. боржника) у виконавчому провадженні. Докази заміни боржника АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» у встановленому законом порядку у матеріали справи не надано. Відтак саме АТ КБ «Приватбанк» є особою, на яку покладено обов`язок щодо виконання рішення у справі №910/8060/17.

Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє аргументи скаржника щодо неможливості здійснення нарахування 3% річних на суму стягнутих попереднім судовим рішенням суми 3% річних та судового збору, оскільки таке грошове зобов`язання було покладено на відповідача рішенням у справі №910/8060/17. Тобто, з моменту набрання законної сили рішенням суду, у боржника виникло нове (недоговірне) зобов`язання на підставі судового рішення та ст. ст. 11 та 509 ЦК України, а саме зобов`язання зі сплати цих коштів на користь кредитора. Таке зобов`язання у розумінні ЦК України є грошовим, а тому у разі прострочення його виконання на нього також поширюється дія ст. 625 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Зі ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за час прострочення (п. 6.5 постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18).

Таким чином, з огляду на встановлені обставини прострочення АТ КБ «Приватбанк» грошового зобов`язання, наявні підстави для застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України), у цьому випадку 3% річних та інфляційних втрат.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Оскільки інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є складовими боргу, то у разі прострочення виконання грошового зобов`язання в частині сплати присуджених до стягнення сум є правомірним нарахування 3% річних і інфляційних втрат на присуджені до стягнення суми, в т.ч. 191 384,14 грн 3% річних та 232 779,83 грн судового збору (складові боргу) згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Це співпадає з правовою природою інфляційних втрат та 3% річних, адже кредитору, якому винні гроші, в аспекті їх знецінення чи можливості витрачати/одержувати з них дохід) абсолютно не важлива підстава виникнення такого грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з ст. ст. 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Так, оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми.

Позивач з позовною заявою надав розрахунок заявлених до стягнення сум, у яких визначив періоди нарахування: 07.02.2019-24.10.2019 (на суму боргу 13 141 730,15 грн) та 07.02.2019-12.11.2019 (на суму боргу 2 821 898,64 грн).

Господарський суд першої інстанції врахував, що день фактичного виконання зобов`язання не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних, оскільки відсотки річних можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином прострочення виконання рішень суду у справі №910/8060/17 у межах заявлених позивачем вимог відбулось з 06.12.2017 по 23.10.2019 у сумі 13 141730,15 грн (дата, що передувала даті, в яку було фактично виконано рішення суду) та з 06.12.2017 по 11.11.2019 у сумі 2 821 898,64 грн (дата, що передувала даті, в яку було фактично виконано рішення суду).

Суд також врахував, що рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/8060/17 було присуджено до стягнення з АТ КБ «Приватбанк» кошти як у іноземній, так і в національній валюті, а позивач розраховує ці суми, виходячи із індексу інфляції, встановленого Держслужбстатом України.

Підстав для застосування індексу інфляції, визначеного для знецінення національної валюти України - гривні, для розрахунку інфляційних за прострочення порушеного грошового зобов`язання, визначеного в доларі США, немає.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд встановив, що розмір нарахованих на загальну суму боргу 3% річних становить 344 235,28 грн, розмір інфляційних втрат - 9 517,54 грн (нараховані на загальну суму 424 163,97 грн (191 384,14 грн. + 232779,83 грн)), а тому позовні вимоги у частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат задовольнив частково.

Апеляційний господарський суд перевірив наданий позивачем та здійснений господарський судом першої інстанції розрахунок цих сум та погоджується з присудженими місцевим господарський судом сумами.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволенні апеляційної скарги - відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 у справі №910/2115/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 у справі №910/2115/22 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на апелянта.

4. Справу №910/2115/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.11.2022.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.В. Владимиренко

В.А. Корсак