ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2022 р. Справа№ 910/671/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2022 року

у справі №910/671/22 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика"

про визнання недійсними рішень загальних зборів,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2022 року у справі №910/671/22 позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Златобанк" про визнання недійсними рішень загальних зборів, разом з доданими до неї документами, повернуто заявнику на підставі ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Златобанк" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу №910/671/22 на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема, ст.ст. 80, 164 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням скаржника, місцевим господарським судом при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви та поставленням ухвали про повернення позовної заяви допущено надмірного формалізму, чим фактично порушено право позивача на справедливий розгляд справи.

Водночас, скаржник зазначив, що на виконання вимог щодо належного засвідчення копій письмових доказів при поданні їх безпосередньо до суду, позивачем разом з позовною заявою було подано суду також копії довіреності на представника позивача від 24.12.2021 року №23/12/02 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 11.04.2018 року серія ПТ №2126, які підтверджували повноваження представника щодо наявності права засвідчення копій письмових доказів.

Крім того, скаржник наголосив, що положеннями ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, не визначено необхідності направлення іншим учасникам справи засвідчених належним чином копій письмових доказів ,які подаються до суду, а також довіреності на підтвердження повноважень особи, яка засвідчила копії письмових доказів, що подані до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2022 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Зубець Л.П., Ткаченко Б.О.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київського квартирно-експлуатаційного управління на ухвалу Господарського суду Київської області від 15.06.2022 року у справі №911/829/22. Розгляд апеляційної скарги Київського квартирно-експлуатаційного управління на ухвалу Господарського суду Київської області від 15.06.2022 року у справі №911/829/22 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи своєю ухвалою від 04.07.2022 року.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 05.04.2022 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Київського квартирно-експлуатаційного управління - задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного перегляду є вирішення питання дотримання судом першої інстанції норм Господарського процесуального кодексу України щодо повернення позовної заяви та доданих до неї документів позивачу.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Конституцією України проголошено, що утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України).

За приписами ст. 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанцій дійшов висновку, що позивачем всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України надіслано відповідачу лише копію позовної заяви без доданих до неї копій документів.

У зв`язку з цим ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01. 2022 року позовну заяву Товариства на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України було залишено без руху.

Цією ж ухвалою позивачу надано п`ятиденний строк для усунення вказаних недоліків з дня вручення вказаної ухвали, а також роз`яснено спосіб їх усунення.

18.02.2022 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла заява позивача від 15.02. 2022 року № 129/22 про усунення недоліків позовної заяви, до якої останнім на підтвердження відправлення відповідачу доданих до позовної заяви документів було долучено опис вкладення у цінний лист № 866.

Проте, як вказав суд першої інстанції, в порушення вимог ухвали суду від 24.01.2022 року Товариством до його заяви від 15.02.2022 року № 129/22 року не було долучено жодних доказів, які підтверджують відправлення відповідачу копій довіреності на представника позивача від 24.12.2021 року № 23/12/02 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 11.04.2018 року серія ПТ № 2126.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції зазначив, що подання позивачем до суду заяви від 15.02.2022 № 129/22 року з доданими до неї документами не може вважатися належним виконанням вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 24.01.2022 року та не може бути прийнято судом в якості належного усунення відповідних недоліків позовної заяви Товариства в частині надання доказів, які підтверджують відправлення відповідачу копій усіх доданих до позовної заяви документів.

Однак, наведений висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає передчасними, з огляду на наступне.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Господарський суд, відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно норм ч. ч. 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

При цьому ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У відповідності до ч.4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність.

Згідно позиції Верховного Суду, що визначена у постанові від 08.08.2019 року у справі №160/7887/18 належним і достатнім доказом на підтвердження повноважень адвоката як представника, у контексті встановлених обставин, з огляду на положення ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України є довіреність або ордер, виданий відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Окрім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.12.2020 року у справі №904/151/20 зазначено, що у відповідності до вимог процесуального законодавства в господарському суді повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером. Договір про надання правової допомоги, на підтвердження повноважень представника, в господарських судах не вимагається.

Як вбачається з позовної заяви, остання підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» Артемом Караченцевим, який відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України є керівником АТ «ЗЛАТОБАНК», а тому довіреностей на підтвердження повноважень особи, яка підписала позовну заяву додано не було.

Водночас, колегія суддів відзначає, що вищевказані документи (копія довіреності на представника позивача від 24.12.2021 року № 23/12/02 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 11.04.2018 року серія ПТ № 2126) за твердженням скаржника були надані лише для підтвердження повноваження представника щодо наявності права засвідчення копій письмових доказів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі виникнення необхідності суд першої інстанції був не позбавлений можливості перевірити в судовому засіданні наявність оригіналів довіреності на представника позивача від 24.12.2021 року № 23/12/02 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 11.04.2018 року серія ПТ № 2126.

Крім цього, зазначені в ухвалі обставини не перешкоджали відповідачу відреагувати належним чином на позовну заяву.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Bellet v. France» зазначено, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За наведеного, повернення місцевим господарським судом позовної заяви Публічного акціонерного товариства "Златобанк" на підставі ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, у розумінні сталої практики Європейського суду, можливо розцінювати як створенням перешкод, що обмежує заявника у реалізації права на справедливий суд, яке передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального права внаслідок повернення позовної заяви, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 05.04.2022 року у справі №910/671/22. Висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України є передчасним та зробленим з порушенням норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставне застосування судом першої інстанції норм ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України та, як наслідок, неправомірне повернення позовної заяви позивачу.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване судове рішення - скасуванню, а матеріали оскарження - переданню на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч.3 ст.271 Господарського процесуального кодексу України, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.129, 252, 255, 269-271, 275, 277, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Златобанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2022 року у справі №910/671/22 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.04.2022 року у справі №910/671/22 скасувати.

3. Матеріали оскарження №910/671/22 направити на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич