ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.11.2022м. СумиСправа № 920/848/22

Господарський суд Сумської області у складі

судді Заєць С.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 920/848/22

за позовом Державного публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Украгролізинг (вул.. Мечникова, 16-А, м. Київ, 01601, )

до відповідача Фермерського господарства Януш (вул. Ціалковського, буд. 4, кв.35, м. Шостка, Сумська область, 41100 код 40627830)

про стягнення 835280 грн 11 коп., розірвання Договору та вилучення предмету лізингу

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

17.10.2022 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд:

- Стягнути із Фермерського господарства Януш (ідентифікаційний код 40627830) на користь Державного публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії Украгролізинг, (ідентифікаційний код 30401456) заборгованість в сумі 835 280,11 грн, з яких: 611 923,23 грн - сума основного боргу, 35 219,47 грн - сума пені, 1 252,26 грн - індекс інфляції, 54 885,15 грн - 25 % річних, 132 000,00 грн - штраф за п. 8.1. Договору.

- Розірвати договір фінансового лізингу від 20.11.2019 № 18-19-144 ств-фл/318, укладений між Державним публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Украгролізинг та Фермерським господарством Януш.

- Вилучити у Фермерського господарства Януш (ідентифікаційний код 40627830) Трактор John Deere 8345R зав. № 1RW8345RPHS118868 (1 од.), залишковою вартістю 1 173 333,26 грн, та передати Державному публічному акціонерному товариству Національна акціонерна компанія Украгролізинг (ідентифікаційний код 330401456)

- судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 19.10.2022 було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу без проведення судового засідання, встановлено сторонам строки для надання процесуальних документів.

Станом на 18.11.2022 відповідач відзив на позовну заяву суду не надав.

Станом на 18.11.2022 клопотання від сторін в матеріалах справи відсутні.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2019 між Державним публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Украгролізинг (Позивач) та Фермерським господарством Януш (Відповідач) було укладено Договір фінансового лізингу № 18-19-144 ств-фл/318 (Договір), згідно з яким Позивач передав Відповідачу у користування Трактор John Deere 8345R зав. № 1RW8345RPHS118868 (1од.), (Предмет лізингу) строком на 45 місяців, а останній зобов`язався сплачувати за це лізингові платежі на умовах Договору.

Факт отримання техніки Відповідачем підтверджується актом приймання-передачі сільськогосподарської техніки від 21.11.2019 № 1.

Відповідно до п. 4.2. Договору з моменту підписання Акту Лізингоодержувач . сплачує Лізингодавцю лізингові платежі, що включають:

- відшкодування вартості Предмета лізингу рівними частками за весь термін лізингу від суми невідшкодованої попереднім платежем вартості Предмета лізингу;

- комісію за організацію лізингової операції в розмірі 7 (семи) відсотків (без ПДВ) від вартості Предмету лізингу відповідно до законодавства України щодо оподаткування податком на додану вартість, яка сплачується одночасно із сплатою першого, другого та третього лізингового платежу в частині відшкодування вартості Предмета лізингу та комісії за супроводження Договору згідно з Графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до цього Договору;

- комісію за супроводження Договору в розмірі 19 (дев`ятнадцяти) відсотків І річних (без ПДВ) від невідшкодованої попереднім лізинговим платежем та черговими лізинговими платежами вартості Предмета лізингу, відповідно до законодавства України щодо оподаткуванням податком на додану вартість.

Черговість сплати лізингових платежів в частині відшкодування вартості Предмета лізингу кратна 3 місяцям. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання Акта. Перший лізинговий платіж у частині відшкодування вартості Предмета лізингу сплачується через три місяці з дати підписання Акта, подальші платежі - через кожних 3 місяці. Черговість сплати лізингових платежів в частині комісії за супроводження Договору кратна 1 місяцю. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання Акта. Перший лізинговий платіж у частині комісії за супроводження Договору : планується через 1 місяць з дати підписання Акта, подальші платежі - через кожен 1 місяць (п. 4.3. Договору).

Згідно з п. 4.4. Договору, розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюється Графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до Договору (Додаток № 2 Договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що, враховуючи те, що Акт приймання-передачі був підписаний 21.11.2019, Відповідач повинен був сплатити чергові лізингові платежі: №30 в сумі 321 200,01 грн не пізніше 21.05.2022, № 31 в сумі 23 222,22 грн не пізніше 21.06.2022, № 32 в сумі 23 222,22 грн не пізніше 21.07.2022, № 33 в сумі 316 555,56 грн не пізніше 21.08.2022 та № 34 в сумі 18 577,78 грн не пізніше 21.09.2022 (через кожен місяць з дати підписання Акта приймання-передачі).

Однак, як вказує позивач Відповідач не здійснив сплату вказаних лізингових платежів в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2020 між Позивачем та Відповідачем було укладено Додатковий договір № 54 до Договору фінансового лізингу від 20.11.2019 № 18-144ств-фл/318, згідно з яким Відповідачу було надано відстрочення лізингових платежів в частині відшкодування вартості Предмета лізингу:

- № 3 в розмірі 293 333.34 грн, що настав 21.02.2020 - не пізніше 30.09.2020;

- № 6 в розмірі 293 333,34 грн, що настав 21.05.2020 - не пізніше 30.09.2020;

- № 9 в розмірі 293 333,34 грн. що настав 21.08.2020 - не пізніше 30.09.2020.

Відповідно до п.5 Додаткового договору від 30.01.2020 № 54 Сторони домовились, що у зв`язку з неможливістю своєчасного виконання грошового зобов`язання, що призвело до перенесення дати оплати лізингових платежів, визначених у п. 1-4 цього Додаткового договору, Лізингоодержувач несе відповідальність у розмірі 15% річних від суми платежу, що становить 59 618,49 грн.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що Відповідач здійснив сплату лізингових платежів в частині відшкодування вартості Предмета лізингу платежами від 30.09.2020, 12.10.2020, 22.10.2020 та 28.10.2020, а також сплатив 25.11.2020 15% річних за Додатковим договором від 30.01.2020 № 54. Тому, Позивач вважає даний Додатковий договір виконаним, а тому не застосовує до платежів, охоплених ним, додаткових штрафних санкцій.

Як зазначає позивач, станом на 22.09.2022 (день здійснення розрахунку заборгованості) заборгованість в частині лізингових платежів складала 611 923,23 грн, що підтверджується довідкою про заборгованість від 28.09.2022 № 16/457 та розрахунком заборгованості.

Пунктом 10.9. Договору встановлено, що спори, які можуть виникнути при виконанні Договору, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до п. 3.4.3. Договору Лізингоодержувач (Відповідач) зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов Договору.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

За ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до п. 8.1 Договору, за будь-яке порушення умов Договору (у тому числі строків розрахунків та сум платежів), що не передбачене п. 8.4 Договору, Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь Лізингодавця штраф у розмірі 0,1% від невідшкодованої вартості Предмета лізингу. У разі порушення умов Договору вдруге Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь Лізингодавця штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості Предмета лізингу.

Для розрахунку штрафу, визначеного цим пунктом, сума невідшкодованої вартості Предмета лізингу становить різницю між первинною вартістю Предмета лізингу та сумою попереднього лізингового платежу в частині відшкодування вартості Предмета лізингу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач зазначає, що ним здійснювались заходи досудового врегулювання спору, про що свідчить направлена Позивачем до Відповідача вимога від 08.08.2022 № 14/338, що залишена останнім без належного реагування.

Відповідно до поданого розрахунку Відповідачу нарахований штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості Предмета лізингу, що становить 132 000,00 грн ((5 500 000,00 - 1 100 000,00) х 3 % = 132 000,00).

Відповідач контр розрахунку чи обґрунтованого заперечення щодо здійснених Позивачем нарахувань суду не надав.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного суду від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17, постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № -11/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 8.3. Договору на прострочену суму лізингових платежів (встановлюється графіком) нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені, та відсотки (проценти) у розмірі 25% річних.

Пунктом 8.9. Договору встановлено, що нарахування штрафних санкцій за невиконання грошових зобов`язань здійснюється на всю несплачену суму і припиняється тільки в разі виконання зобов`язань в повному обсязі.

Статтею 534 ЦК України визначений порядок черговості зарахування платежів, відповідно до якого, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає спочатку вимоги кредитора у частині штрафних санкцій, а потім основну суму боргу.

Відповідно до п. 10.3. Договору строк позовної давності за цим Договором, у тому числі для стягнення заборгованості, пені, штрафу, інших видів неустойки, процентів річних та індексу інфляції - 10 (десять) років.

Відповідно до поданого розрахунку, Відповідачу нараховано пеню у розмірі 35219,47 грн, індекс інфляції у розмірі 1 252.26 грн, 25 % річних у розмірі 54 885,15 грн та штраф за п. 8.1. Договору у розмірі 3%, що становить 132 000,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 35219,47 грн, індексу інфляції у розмірі 1 252.26 грн, 25 % річних у розмірі 54 885,15 грн та штрафу за п. 8.1. Договору у розмірі 3%, що становить 132 000,00 грн.

Окрім цього, позивачем заявлена вимога про розірвання договору.

Вирішуючи спір, у даній частині позовних вимог, суд керується наступним:

Відповідно до п. 9.1 Договору, він набуває чинності з моменту підписання Сторонами, і діє до закінчення строку лізингу, зазначеного в додатку до Договору «Найменування, кількість, ціна і вартість Предмета лізингу», тобто 45 (сорок п`ять) місяців.

Згідно із приписами ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За п. 9.3. Договору Лізингодавець має право повністю або частково відмовитись від Договору, зокрема, за несплату (повністю або частково) Лізингоодержувачем протягом 30 календарних днів лізингового платежу.

Відповідно до п. 3.1.6. Договору, Лізингодавець має право відмовитися від Договору (достроково припинити його дію) та вимагати повернення простроченої заборгованості і Предмета лізингу у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів. Аналогічні положення передбачені п. 3.4.4. Договору та кореспондуються із п. 1 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Як зазначає позивач в позовній заяві та даний факт підтверджується матеріалами справи, прострочення сплати лізингових платежів триває до 121 календарного дня з вини Відповідача, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 22.09.2022.

У відповідності до п. З ч. 1 ст. 20 Закону України «Про фінансовий лізинг», Лізингодавець має право у випадках, передбачених законом та/або договором фінансового лізингу, відмовитися від договору фінансового лізингу.

При достроковому припиненні дії, відмови від цього Договору з вини Лізингоодержувача сплачені лізингові платежі, в тому числі і попередній, не повертаються та включаються до доходів Лізингодавця (п. 9.8. Договору).

Враховуючи невиконання Лізингоодержувачем взятих на себе за Договором зобов`язань щодо сплати чергових лізингових платежів, що є істотною умовою Договору, суд приходить до висновку, що у Позивача є всі підстави для розірвання Договору, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи позовні вимог в частині повернення Предмета лізингу, позивач зазначає, що відповідно до п. 9.11 Договору Лізингодавець в разі порушення або неналежного виконання Лізингодержувачем умов Договору застосовує наступні оперативно- господарські санкції: Лізингодавець має право безперешкодного доступу до Предмета лізингу задля його повернення незалежно від місцезнаходження та самостійно або із залученням третіх осіб здійснює повернення (вилучення) Предмету лізингу за рахунок Лізингоодержувача. Протидія Лізингодержувача у здійсненні Лізингодавцем зазначеної оперативно-господарської санкції є посяганням на право власності Лізингодавця на Предмет лізингу та є підставою для притягнення Лізингоодержувача до відповідальності, визначеної чинним законодавством України та Договором.

У відповідності до п. З ч. 1 ст. 20 Закону України «Про фінансовий лізинг», Лізингодавець має право у випадках, передбачених законом та/або договором фінансового лізингу, вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що, у разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу передано об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування (якщо до лізингоодержувача не переходить право власності на об`єкт фінансового лізингу), а також у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу та в інших випадках дострокового повернення об`єкта фінансового лізингу, лізингоотримувач зобов`язаний повернути об`єкт фінансового лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння та користування, з урахуванням нормального зносу, або у стані, визначеному поговором фінансового лізингу та супровідною документацією на об`єкт фінансового лізингу.

Пунктом 4.7. Договору встановлено, що у разі вилучення Предмета лізингу у термін між двома черговими лізинговими платежами останній лізинговий платіж визначається у розмірі відповідно до Графіка сплати лізингових платежів пропорційно строку фактичного користування Предметом лізингу. Комісія за організацію лізингової операції за будь-яких умов підлягає сплаті у повному обсязі.

Залишкова вартість Предмета лізингу, згідно довідки від 28.09.2022 № 16/456 станом на 22.09.2022, становить 1 173 333,26 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині повернення предмету лізингу.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення їх в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується наступним:

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до вимог статті 129 ГПК України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 17491 грн 20 коп. покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» до Фермерського господарства «Януш» про стягнення заборгованості, розірвання договору та вилучення предмету лізингу задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Януш» (вул. Ціалковського, буд 4, кв.35, м. Шостка, Сумська область, 41100, ідентифікаційний код 40627830) на користь Державного публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Украгролізинг» (вул. Мечникова,16-А, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 30401456) 611 923 грн 23 коп - сума основного боргу, 35 219грн 47 коп - сума пені, 1252 грн 26 коп - індекс інфляції, 54 885 грн 15 коп - 25 % річних, 132 000 грн 00 коп - штраф за п. 8.1. Договору, 17491 грн 20 коп в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Розірвати Договір фінансового лізингу від 20.11.2019 № 18-19-144 ств-фл/318, укладений між Державним публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» та Фермерським господарством «Януш».

4. Вилучити у Фермерського господарства «Януш» (ідентифікаційний код 40627830) Трактор John Deere 8345R зав. № 1RW8345RPHS118868 (1 од.), залишковою вартістю 1 173 333,26 грн, та передати Державному публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (ідентифікаційний код 30401456).

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повні реквізити сторін зазначені у п. 2 резолютивної частини даного рішення.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 22.11.2022.

Суддя С.В. Заєць