РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022Справа № 910/994/22
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Безрадній А.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства "Одесагаз"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору укладеним,

Представники сторін:

від позивачів: Забарна Ю.М.,

від відповідача: Голець Г.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Одесагаз" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання укладеним договору на експлуатацію складових газорозподільної системи з 10 січня 2020 року у наведеній у позові редакції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний договір обов`язковий до укладення в силу спеціальних нормативних вимог, а саме, ст. 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газопровідної системи" Кодексу ГРС.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/994/22, призначено підготовче засідання у справі на 14.03.2022.

Проте, підготовче засідання 14.03.2022 у справі не відбулося через введення в Україні воєнного стану з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Ухвалою від 12.04.2022 судове засідання у справі призначено на 30.05.2022.

30.05.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про поновлення процесуального строку.

В підготовче засідання 30.05.2022 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив задовольнити клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву, долучити відзив на позовну заяву до матеріалів справи, задовольнити клопотання позивача про відкладення розгляду справи для отримання відзиву на позовну заяву та відкласти підготовче засідання на 20.06.2022, надати строк позивачу 5 днів з дня отримання відзиву на подання відповіді на відзив, відповідачу - 5 днів з дня отримання відповіді на відзив на подання заперечень на відповідь на відзив.

09.06.2022 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

20.06.2022 до суду від відповідача надійшли заперечення.

В підготовче засідання 20.06.2022 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголосити у підготовчому засіданні перерву на 01.08.2022.

04.07.2022 до суду від позивача надійшли письмові пояснення.

В підготовче засідання 01.08.2022 з`явився представник позивача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відкласти підготовче засідання на 31.08.2022.

02.08.2022 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

В судове засідання 31.08.2022 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду по суті на 21.09.2022.

21.09.2022 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

В судове засідання 21.09.2022 з`явився представник відповідача.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, у зв`язку з неявкою представника позивача, ухвалив відкласти судове засідання на 24.10.2022.

В судове засідання 21.092022 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні до 07.11.2022.

В судовому засіданні 07.11.2022 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідача заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 07.11.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Одесагаз" є оператором газорозподільних систем, якому Постановою НКРЕКП від 29.06.2017 № 841 видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Одеса та Одеської області. Постановою НКРЕКП від 31.05.2019 №920 внесено зміни до Постановою НКРЕКП від 29.06.2017 № 841, а саме, абревіатуру «ПАТ» замінено абревіатурою «АТ».

09.04.2019 за наслідками тривалого листування сторін між Акціонерним товариством "Одесагаз" та Управлінням газорозподільних систем Філії «Центр метрології та газорозподільних систем» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» були укладені та підписані Акти розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін:

- Акт 09/01/3 підвідний газопровід від с. Каїри до с. Калинівка та садових масивів (ділянка Каїри-калинівка, ПК0-ПК42) Лиманського району Одеської області;

- Акт 09/2/3 підвідний газопровід до с. Новосамарка (ділянка АГРС Перехрестово - с. Мар`янівна ПК133+43) Окнянського району Одеської області;

- Акт 09/3/3 газопровід високого тиску від вулиці Осипенка до Центральної котельні в м. Котовськ (м. Подільськ) Одеської області.

Так, зазначені об`єкти газорозподільної системи знаходяться у власності Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", на балансі Філії «Центр метрології та газорозподільних систем» та на території ліцензованої діяльності (обслуговуванні) Акціонерного товариства "Одесагаз".

06.06.2019 Філією «Центр метрології та газорозподільних систем» був надісланий лист до Акціонерного товариства "Одесагаз" щодо складання договорів по об`єктах газорозподільних систем, які побудовані за кошти АТ «НАК «Нафтагаз України» та обліковуються на балансі Філії «ЦМГС». В листі зазначено про неможливість укладання договорів відповідно до форм, зазначених у додатках 3-5 до Кодексу газорозподільних систем та вказано, що питання стосовно користування АТ «Одесагаз» об`єктом «Газопровід високого тиску до Центральної котельні в м. Котовську та дві станції катодного захисту» в м. Котовськ Одеської області врегульовано діючим на цей час договором оренди від 30.04.2004.

Акціонерним товариством "Одесагаз" для приведення взаємовідносин у відповідність до чинного законодавства та вимог НКРЕКП листом від 10.01.2020 № 02/15-016 було надіслано (повторно) на адресу Директора з проблемної заборгованості, газорозподільних систем та роздрібного газопостачання «Групи Нафтогаз» 2 примірники договору на експлуатацію складових газорозподільної системи для підписання та повернення одного примірнику на адресу АТ "Одесагаз" (опис вкладення у цінний лист від 10.01.2020).

У відповідь на вказаний лист від 10.01.2020 АТ «НАК «Нафтогаз України» в особі Філії «ЦМГС» в листі від 16.01.2020 № 50/11-49 повідомило про відмову від укладення договору у запропонованій редакції через не погодження усіх його істотних умов, оскільки позиція Компанії, яка раніше була викладена в листах від 02.01.2020 №50/11-03, від 06.06.2019 №50/12-418, від 11.06.2018 №50/12-568, не змінилася, а також повторно запропонувало врегулювати правовідносини сторін з цього питання на умовах договору, надісланого АТ "Одесагаз" листом від 19.02.2018 № 50/12-172.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що сторони спору у даній справі зобов`язані укласти один із договорів, що передбачений пунктом 2 розділу III "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРМ, як такий, що вимагається законом.

Варіантом обов`язкового укладення договору між АТ НАК "Нафтогаз України", як власником газопроводів, що є предметом переддоговірного спору в даній справі, та АТ «Одесагаз», як оператором газорозподільних систем, відповідно до Кодексу ГРС є договір експлуатації газорозподільної системи, що також відповідає вимогам частин четвертої та п`ятої статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт", які визначають імперативну вимогу про укладення договорів експлуатації між суб`єктами, що використовують трубопровідний транспорт в одному технічному коридорі або перетинаються.

Отже, у даній справі заявлена позовна вимога про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу III "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС), що надає можливість укладення такого договору в судовому порядку відповідно до частин сьомої та восьмої статті 181 та статті 179 Господарського Кодексу України.

За наведених обставин позивач просить суд визнати укладеним договір на експлуатацію складових газорозподільної системи з 10 січня 2020 року у наведеній у позові редакції.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, зокрема таке: частини 4 та 5 статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" не регулюють відносини між власником газорозподільної системи та Оператором ГРМ; технічне обслуговування газопроводів є обов`язком Оператора ГРМ, який використовує ці газопроводи для здійснення господарської діяльності з розподілу природного газу; оскільки договори, наведені у додатках 3-5 Кодексу ГРМ, не є примірними або типовими, не є договорами приєднання, то сторони мають визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення; при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору, чого у даному випадку здійснено не було.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тому судовий примус до вчинення певної дії (в т.ч. і прийняття певної умови договору, яка буде обов`язковою для обох сторін правочину) повинен базуватися лише на положеннях закону або на умовах (типового, примірного чи попереднього) договору.

Статтею ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (ч.ч. 2,4 ст. 181 ГК України).

Частинами 3, 6 ст. 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

На виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (Кодекс ГРС).

Відповідно до п. 1 глави 1 розділу III Кодексу ГРС експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Пунктом 2 цієї ж глави цього ж розділу Кодексу ГРС передбачено, що власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Як встановлено судом, ПАТ "Нафтогаз України" визначає себе власником відповідних об`єктів газорозподільної системи (власник), а "Одесагаз" є оператором газорозподільних мереж (оператор ГРМ), експлуатація яких складає предмет спірного договору.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом; інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

У постанові Верховного Суду у справі № 925/916/17 від 31.05.2019 викладено правову позицію по застосуванню норм чинного законодавства про те, що частинами 4 та 5 статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" визначено імперативну вимогу про те, що взаємовідносини суб`єктів, яким передано в управління об`єкти трубопровідного транспорту, що проходять в одному технічному коридорі або перетинаються, здійснюються на основі договорів; підприємства, установи та організації, що експлуатують трубопроводи, які підпорядковані різним відомствам, але розташовані в одному технічному коридорі, повинні узгодити умови їх експлуатації. Отже, законодавцем передбачено вимогу щодо обов`язковості укладення договору при будь-яких різновидах експлуатації об`єктів трубопровідного транспорту. А згідно із статтею 2 цього Закону, систему трубопровідного транспорту становлять як магістральні трубопроводи, так промисловий трубопровідний транспорт, до якого належать газопроводи високого тиску та підвідні газопроводи.

За змістом позовної заяви, предметом врегулювання правовідносин за спірним договором є право на експлуатацію підвідного газопроводу до с. Каїри, с. Калинівка та садових масивів (ділянка Каїри-Калинівка, ПК0-ПК42) Комінтернівського району Одеської області, підвідного газопроводу до с. Новосамарка (ділянка АГРС Перехрестово - с. Мар`янівна ПК133+43) Красноокнянського району Одеської області, а також газопроводу високого тиску від вулиці Осипенка до Центральної котельні в м. Котовськ та двох станцій катодного захисту в м. Котовськ (м. Подільськ) Одеської області.

Отже, у даній справі заявлена позовна вимога про спонукання до укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціального закону (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт"), що спростовує протилежні доводи відповідача.

Також Верховним Судом у справі № 925/916/17 від 31.05.2019 встановлено, що відповідно до статті 5 Закону України "Про природні монополії" (далі - Закону №1682-III) - до сфери регулювання державою природних монополій належить, зокрема, транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами. Статтею 8 зазначеного Закону передбачено, що предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є: ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; доступ споживачів до товарів, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; інші умови здійснення підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавством. Статтею 10 Закону №1682-III передбачено ряд обов`язків суб`єкта природних монополій, серед яких: дотримуватися встановленого порядку ціноутворення, стандартів і показників безпеки та якості товару, а також інших умов та правил здійснення підприємницької діяльності, визначених у ліцензіях на здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій та на суміжних ринках.

Отже, свобода дій позивача та відповідача, як суб`єктів природних монополій з транспортування та розподілу природного газу трубопроводами, є обмеженою державою для досягнення суспільних інтересів.

Розвиваючи ринкові відносини у сфері видобутку, транспортування та розподілу природного газу законодавцем було прийнято ряд законів, які звузили свободу сторін при укладенні договору на ринку природного газу, передбачену статтею 627 ЦК України, що також відповідає суспільним інтересам формування ринкової економіки.

Отже у даній у даній справі заявлена позовна вимога про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (статті 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС), що надає можливість укладення такого договору в судовому порядку відповідно до частин 7-8 статті 181 та статті 179 Господарського Кодексу України за наявності спору щодо окремих умов договору.

При цьому, з приводу оцінки форми спірного договору та можливості відступити від форми договору, вказаного у додатках 3-5 до Кодексу ГРМ, суд зазначає таке.

Згідно з положеннями ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як визначено п. 2 ч. 1 розділу ІІІ Кодексу ГРМ договори експлуатації, господарського відання та користування (один з яких повинні укласти сторони спору) укладаються за формами, визначеними у додатках 3 - 5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

У Додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем (пункт 2 глави 1 розділу III) викладено зразок ДОГОВОРУ на експлуатацію складових газорозподільної системи.

Даний зразок договору не складено як типовий договір, на відміну від, наприклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 р. N 95 Типового договору оренди газорозподільних систем або їх складових.

Як визначено ст. 179 ГК України типові договори затверджуються Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади.

Указом Президента України від 10 вересня 2014 року N 715/2014 затверджено ПОЛОЖЕННЯ про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Положенням визначено, що вказана Комісія (НКРЕКП), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президентові України і підзвітним Верховній Раді України. НКРЕКП є органом державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг. НКРЕКП у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також цим Положенням.

Розділом 4 у п.5) Положення передбачено, що НКРЕКП відповідно до покладених на неї завдань розробляє та затверджує правила приєднання до теплових та водопровідних мереж і типові договори, передбачені такими правилами, а також типові форми господарських договорів, у тому числі на:

- купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу);

- транспортування природного газу магістральними трубопроводами;

- зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу;

- приєднання до газових мереж;

- розподіл природного газу;

- постачання природного газу за регульованим тарифом;

- приєднання електроустановок до електричних мереж;

Серед цих повноважень у НКРЕКП відсутні повноваження на розробку та затвердження як Типових договорів про експлуатацію газорозподільних систем, або договорів господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, про які йде мова як про обов`язкові до укладення у розділі ІІІ Кодексу газорозподільних систем.

У Положенні про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг взагалі не йде мова про права НКРЕКП затверджувати примірні договори будь-якого виду.

Натомість чинним законодавством прямо передбачені випадки, коли, наприклад, Кабінет Міністрів України чи інші міністерства затверджують примірні договори - постанова КМУ від 21 жовтня 2015 р. N 845 "Про затвердження Примірного енергосервісного договору" на виконання вимог ЗУ "Про запровадження нових інвестиційних можливостей, гарантування прав та законних інтересів суб`єктів підприємницької діяльності для проведення масштабної енергомодернізації" (ст. 5), Постанова КМУ від 29 квітня 2016 р. N 357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії", Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 серпня 2014 року N 233 "Про затвердження Примірних форм договорів про співробітництво територіальних громад" та інші.

У вищевказаних випадках прямо у формах договорів передбачено що вони є Типовими або Примірними.

Отже, суд погоджується із позивачем і також вважає, що розміщений у Додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем зразок договору на експлуатацію складових газорозподільної системи не є типовим і не є примірним, бо ця назва відсутня в формі такого договору і НКРЕКП відповідно до своїх повноважень не має права на затвердження такого роду договору як Типового чи Примірного.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 по справі № 911/2354/17, де у п. 16.1 та 16.2. вказав, що договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, наведений у додатку № 3 до Кодексу газорозподільних систем, не визначений як типовий або примірний. Тому сторони при укладенні такого договору можуть відступити від дотримання його форми та визначити умови такого договору за взаємною згодою і узгодження всіх істотних умов. Аналогічні положенням містяться у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 по справі № 927/751/17.

Також і НКРЕКП у документах, наявних у справі, висловлювала думку про те, що форми договорів, розміщені у додатках № 3-5 до Кодексу ГРС, не є типовими і були розроблені Комісією з метою уникнення зловживання операторами ГРМ своїм монопольним становищем.

Кодексом газорозподільних систем не передбачено обов`язку дотримання форм договорів, які запропоновані у Додатку 3 до нього.

Тому фактично сторони укладають між собою договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, укладення якого є обов`язковим між ними в силу закону, однак його умови погоджуються за їх взаємною згодою на підставі вільного волевиявлення.

Ініціатором укладення такого договору може виступати будь-яка зі сторін справи, сторони не позбавлені права спиратися на форму договору, запропоновану у Додатку 3 до Кодексу газорозподільних систем і доповнити чи змінити його зміст на власний розсуд.

Отже, позивачем обрано з переліку, передбаченого Кодексом ГРС, договір на експлуатацію складових газорозподільної системи як такий, що є обов`язковим для врегулювання його відносин з відповідачем, підготовлено та підписано проект договору та надіслано відповідачу, як пропозицію щодо його укладення.

Однак, відповідач відмовився від укладення договору у запропонованій позивачем редакції через не погодження усіх його істотних умов та наполіг на укладенні договору в редакції позивача, раніше надісланого позивачу листом від 19.02.2018 № 50/12-172.

Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати положення частини 3 статті 179 Господарського кодексу України та за наведеного існування переддоговірного спору щодо укладення вказаного виду договору, розглянути його з дослідженням усіх спірних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю правовою природою запропонований позивачем договір є договором про надання послуг, за яким, в силу ч. 1 ст. 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Предметом спірного редакції договору на експлуатацію складових газорозподільної системи є передача Замовником Виконавцю в експлуатацію складових газорозподільної системи, які безпосередньо підключені (приєднані) до газових мереж Виконавця, який є Оператором газорозподільної системи (Оператором ГРМ), та використовуються для забезпечення розподілу природного газу споживачам, підключеним (приєднаним) до складових газорозподільної системи Замовника.

При цьому Виконавець надає Замовнику послуги з експлуатації об`єктів газопостачання, необхідних для забезпечення розподілу природного газу, виконання робіт з технічного обслуговування, огляду, обстеження та поточного ремонту (п. 3 проекту договору).

Однак, відповідач не є Замовником у розумінні Кодексу ГРМ, оскільки згідно з визначенням, наданим у Кодексі ГРМ, замовник - фізична особа, або юридична особа, або фізична особа - підприємець, яка на підставі відповідного договору замовляє у оператора газорозподільної системи послугу з приєднання до газорозподільної системи та/або розподілу природного газу.

Так, згідно з пунктом 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ, дія цього Кодексу поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників. Крім того, цим Кодексом регулюються взаємовідносини:

між оператором газорозподільної системи і газодобувними підприємствами та виробниками біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел, які підключені (приєднуються) до газорозподільної системи;

між оператором газорозподільної системи та несанкціонованими споживачами, які втручаються в роботу газорозподільної системи, у тому числі шляхом самовільного під`єднання несанкціонованого газопроводу.

Однак, відповідач не належить до жодної із вказаних категорій, оскільки не є замовником доступу та приєднання до газорозподільної системи, не є споживачем, не є постачальником, не є газодобувним підприємством та вибником біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел, який підключений (приєднується) до газорозподільної системи.

Крім того, відповідач не надавав позивачу завдання здійснювати технічне обслуговування належних Компанії газопроводів, не замовляв та не замовляє будь-яких послуг з експлуатації чи з обслуговування об`єктів газорозподільної системи та/або її складових, розташованих на території ліцензійної діяльності АТ «Одесагаз», оскільки не споживає ці послуги в процесі здійснення своєї господарської діяльності, не здійснює діяльності з розподілу природного газу споживачам та не використовує ці газопроводи для власних потреб.

Також, щодо послуг з експлуатації об`єктів газопостачання, необхідних для забезпечення розподілу природного газу (як зазначено у пункті 3 розділу І спірного проекту договору), суд звертає увагу, що відповідач не здійснює розподілу природного газу. Така діяльність підлягає ліцензуванню і здійснюється виключно Операторами ГРМ.

Також, до складу предмета договору, окрім указаного вище в абзаці, входять послуги з експлуатації об`єктів газопостачання, необхідні також для виконання робіт з технічного обслуговування, огляду, обстеження та поточного ремонту (як зазначено у пункті 3 розділу 1 спірного проекту договору), однак, відповідно до пунктів 4 та 5 глави 1 розділу III Кодексу ГРМ сам Оператор ГРМ повинен забезпечити попереджувальні заходи безаварійної експлуатації газорозподільних систем, а саме: комплекс робіт, що виконується на підставі результатів технічного огляду або технічного обстеження газорозподільних систем, з метою забезпечення її подальшого безаварійного експлуатування шляхом проведення технічного обслуговування, поточного або капітального ремонтів.

Поряд з викладеним суд зазначає, що технічні характеристики складових газорозподільної системи у проекті договору не відповідають технічним характеристикам газорозподільних систем відповідача у Актах розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Так, під складовими газорозподільної системи згідно договором розуміються підвідний газопровід до с. Каїри, с. Калинівка та садових масивів (ділянка Каїри-Калинівка, ПК0-ПК42) Комінтернівського району Одеської області; газопровід високого тиску від вулиці Осіпенко до Центральної котельні в м. Котовськ та дві станції катодного захисту в м. Котовськ (м. Подольськ) Одеської області; підвідний газопровід до с. Новосамарка (ділянка АГРС Перехрестово-с.Мар`янівка (ПК133+43) Красноокнянського району Одеської області. Технічні характеристики та складові вказаних газопроводів позивач навів у додатку №1 до спірного договору.

Однак, згідно з Актом розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін № 09/1/3 від 09.04.2019 об`єкт відповідача - це підвідний газопровід від с. Каїри до с. Калинівка, а не до с. Каїри, с. Калинівка, як вказано у наданому позивачем проекті договору.

Згідно з Актом розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін № 09/3/3 від 09.04.2019 загальна довжина газопроводу високого тиску від вулиці Осіпенко до Центральної котельні в м. Котовськ становить 4,20 км, з них 0426x6 мм довжиною 3630 м, 0377x6 мм довжиною 570 м, Засувка Ду400 мм - 1 од. У додатку №1 до спірного договору довжина газопроводу складає 4,22 км, з яких 426x6 мм довжиною 3650 м, 377x6 мм довжиною 570 м., Засувка Ду400 мм та Ду325 мм - 2 од.

На відміну від Акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін № 09/2/3 від 09.04.2019 характеристики підвідного газопроводу до с. Новосамарка (ділянка АГРС Перехрестово-с.Мар`янівка (ПК 133+43) Красноокнянського району Одеської області у додатку №1 до спірного договору не містять засувку Ду200 мм - 2 од., футляри без контрольних трубок - 2 од.

Стосовно визначеної позивачем ціни договору (вартості послуг) слід зазначити таке.

Згідно з приписами частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, ціни, які застосовуються під час використання об`єктів газорозподільних систем, не відносяться до регульованих та встановлюються за домовленістю сторін.

У п. 1 розділу ІІ проекту договору вказано, що вартість послуг (робіт) визначається сторонами відповідно до переліку послуг (робіт) з експлуатації об`єкта газопостачання, що надаються Виконавцем Замовнику у Додатках 2, 3 та 4, які є невід`ємною частиною цього Договору, та становить 52835,37 грн, у тому числі податок на додану вартість 8805,89 грн.

Однак, позивачем не обґрунтовано порядку визначення ціни саме у вказаному розмірі, а відповідач не погоджується із визначеною вартістю послуг з підстав не замовлення їх у позивача.

Крім того, додатки 3 та 4, які є невід`ємною частиною спірного договору, серед матеріалів позову відсутні.

Щодо строку дії спірної угоди слід зазначити, що у вказаному проекту договору визначено наступне: «Цей Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його Сторонами і діє до 31.12.2020р. Якщо протягом 1 місяця до закінчення строку дії цього Договору жодна зі Сторін не заявляє про припинення його дії, цей Договір вважається укладеним на такий самий новий строк та на тих самих умовах.

При цьому, позивач просить суд визнати договір на експлуатацію складових газорозподільної системи укладеним з 10.01.2020.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2021 у справі № 906/1205/20 зазначив, що відповідно до статті 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.

В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.

Таким чином, є неможливим укладення спірного договору з 10.01.2020 у редакції позивача, оскільки умови договору визначають для відповідача зобов`язання, які не існували раніше, а саме, до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним. Суд зазначає, що умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору.

Судом встановлено, що проект спірного договору було надіслано позивачем відповідачу 10.01.2020, а з позовом у даній справі до господарського суду позивач звернувся лише 24.01.2022.

Суд звертає увагу на те, що, виходячи з положень частини третьої статті 631 ЦК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення

Суд зазначає, що принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Однак, позивачем не доведено існування правовідносин, визначених у договорі, з відповідачем з 10.01.2020, як то - доказів надання позивачем послуг, які передбачені переліком, чи їх замовлення відповідачем до суду, за період, що передував визнанню укладеною в судовому порядку угоди, оскільки він сплив.

Суд зазначає про те, що у переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладання якого є обов`язковим в силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами.

Враховуючи те, що предметом розгляду даної справи є переддоговірний спір і, відповідно, й договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору не може вважатися визначена позивачем дата.

З огляду на викладене, враховуючи недосягнення сторонами згоди щодо вказаних істотних умов угоди, таких як предмет, ціна та строк дії, договір на експлуатацію складових газорозподільної системи не може бути визнаний укладеним у наведеній позивачем редакції.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21.11.2022

Суддя Т. Ю. Трофименко