ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Справа № 906/292/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Крейбух О.Г.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача: Чеботарьова Володимира Володимировича, адвоката, ордер серія АІ 1286978 від 03.10.22

відповідача: Оніщука Євгена Олександровича, адвоката, ордер серія ВХ № 1004220 від 14.07.2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Еко" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 06.07.22 суддею Тимошенко О.М. у м.Житомирі, повний текст складено 06.07.22 у справі № 906/292/22

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Глорія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Еко"

про стягнення 323 992,91 грн

ВСТАНОВИВ:

17.05.2022 до Господарського суду Житомирської області від позивача надійшов позов про стягнення на його користь з відповідача 323992,91 грн, з яких: 237040,60 грн боргу за поставлений товар по договору поставки №06/09-19 від 06.09.2019, 18567,10 грн 3% річних, 68385,21 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позову вказує, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №06/09 від 06.09.2019 та додаток №1 від 05.09.2019, згідно умов якого позивач зобов`язується передати у власність відповідача пшеницю в загальній кількості 200,00 тонн +/-10%, а відповідач зобов`язується прийняти та оплати поставлений товар.

Позивач виконав свій обов`язок з передання товару, здійснивши його поставку, що підтверджується видатковими накладними №400 від 01.10.2019 згідно якої позивач поставив 97,78 тонн пшениці сорту «Даринка київська» та «Богдана», на суму 782 240,39 грн, в т.ч ПДВ та №401 від 01.10.2019 згідно якої позивач поставив 50,6 тонн пшениці сорту «Богдана» на суму 404 800,20 грн в т.ч. ПДВ. Таким чином позивач здійснив поставку пшениці відповідачу у кількості 148,38 тонн на суму 1 187 040,60 грн., проте відповідач частково розрахувався за товар у розмірі 950 000,00 грн.

Таким чином заборгованість складає 237040,60 грн.

Крім того, позивач нарахував відповідно до ст. 625 ЦК України 18 567,10 грн -3% річних та 68385,21 грн інфляційних нарахувань.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.07.22 у справі №906/292/22 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕФЕЙ-ЕКО" на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Глорія" 237040,60 грн боргу, 18567,10 грн 3% річних, 68385,21 грн інфляційних втрат, 4859,89 грн судового збору.

В обґрунтування рішення, суд за посиланням на ст.ст. 509, 525, 526, 625, 627, 629, 692, 712 ЦК України, докази наявні в матеріалах справи, вказав, що оскільки умовами договору не передбачено строку оплати товару відповідач мав здійснити оплату з моменту його прийняття, що ним в повному обсязі здійснено не було, а тому прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Не погодившись із винесеним рішенням, скаржник звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 06 липня 2022 року по справі № 906/292/22 і ухвалити нове рішення. В задоволенні позову Приватного сільськогосподарського підприємства Глорія до Товариства з обмеженою відповідальністю Цефей-Еко про стягнення 323 992,91 грн відмовити в повному обсязі.

Вважає спірним питання виконання договору поставки №06/09-19 від 06 вересня 2019 року, обсягу поставленого позивачем товару згідно договору поставки, та, як результат, суми боргу за поставлений товар, стягнення якої є предметом даного позову.

Вказує, що підтвердженням здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

З посиланням на постанови Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 та від 10.12.2020 у справі №910/14900/19, від 25.09.2019 №520/11437/18, від 25.06.2019 у справі № 810/1411/15, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 на переконання скаржника визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини руху активів, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху активів. Зокрема, обставини здійснення перевезення майна, обставини зберігання та використання цього майна у господарській діяльності сторін, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини виконання договорів та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Разом з тим, вважає, що додаток №1 від 05.09.2019, не стосується договору поставки від 06.09.2019, оскільки його підписано сторонами до укладення договору поставки від 06.09.2019, а обставини щодо умов поставки визначених Додатком №1 від 05.09.2019, згідно ч. 1 ст. 76 ГПК України, встановлено на підставі неналежного доказу, оскільки такий додаток №1 від 05.09.2019 не стосуються договору поставки від 06.09.2019, який є підставою позову та відповідно до якого мали здійснюватися поставки.

Крім того, з посиланням на п. п. 5.2, 5.3 договору та умови Інкотермс 2010, EXW зазначає, що в даному випадку первинними бухгалтерськими документами є видаткові накладні про передачу право власності на товар, договір зберігання та акти приймання-передачі товару для зберігання на складі позивача, та товарно-транспортні накладні про відвантаження позивачем товару зі складу відповідача і перевезення товару. Натомість, позивачем не доведено, що відповідач передавав на зберігання позивача будь-який товар або відвантажував товар за договором поставки позивачу. В матеріалах справи відсутні договори зберігання товару, який відповідно до ст. 937 ЦК України, повинен бути укладений в письмовій формі, акти приймання-передачі товару на зберігання, товарно-транспортні накладні або інші документи відвантаження (перевезення) товару.

Також, з посиланням на ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п.2.4, 2.15, 2.17 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку №88 зауважує, що видаткові накладні №№400, 401 від 01.10.2019 не стосуються договору поставки № 06/09-19 від 06.09.2019, та не можуть бути належними доказами передачі товару по договору поставки, нібито невиконання якого стало підставою позову у даній справі.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи первинного бухгалтерського обліку, які могли б підтверджувати реальність господарських операцій на підставі яких можна було б встановити наявність зобов`язань у відповідача перед позивачем саме по договору поставки №06/09-19 від 06.09.2019.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надійшло, що в силу норм ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 06 липня 2022 року по справі № 906/292/22 і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Приватного сільськогосподарського підприємства Глорія до Товариства з обмеженою відповідальністю Цефей-Еко про стягнення 323 992,91 грн відмовити в повному обсязі.

Представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

06 вересня 2019 року між приватним сільськогосподарським підприємством "Глорія" (продавець/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕФЕЙ-ЕКО" (покупець/відповідач) укладено договір поставки № 06/09-19.

Згідно п.1.1 договору та додатку до нього, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця пшеницю (далі - Товар), в загальній кількості 200,00 тон +/-10%, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити поставлений товар.

Відповідно до п.2.1 договору поставки, асортимент та кількість товару зазначаються у специфікаціях та/або видаткових накладних, які складають невід`ємну частину договору поставки.

У п. 2.2 договору сторони визначили, що допускається поставка товару +/- 10% від загальної кількості.

Якість товару, що поставляється продавцем, повинна відповідати Держстандартам України. Претензія щодо якості товару пред`являється покупцем у письмовому вигляді, до застосування, але не пізніше 15 днів з дати отримання товару(п.п.3.1, 3.2 договору).

Згідно п. 5.1. договору поставка товару здійснюється в терміни, узгоджені сторонами в межах дії договору.

П. 5.2 договору сторони визначили, що поставка товару здійснюється на підставі заявки покупця отриманої засобами телефонного або факсимільного зв`язку.

Відповідно до п.5.3 договору товар постачається на умовах Інкотермс 2010, EXW, франко склад продавця (с. Кривчунка, Жашківський р-н, Черкаська обл.)

Поставка здійснюється автотранспортом покупця. Постачальник надає покупцю наступні документи: рахунок фактуру на оплату товару, видаткову накладну на товар (п.п 5.4, 5.5 договору).

Згідно п.6.1 договору, розрахунки за товар здійснюються покупцем на підставі рахунків-фактур, наданих постачальником.

Відповідно до п.п. 6.2, 6.3 договору визначено, що приймання товару здійснюється на підставі видаткових накладних, наданих постачальником. Розрахунки проводяться в безготівковій формі.

Згідно із п. 8.1 договору даний договір діє з моменту підписання та до повного виконання сторонами своїх взаємних зобов`язань.

Договір підписаний сторонами і скріплений печатками.

Крім того, сторони підписали Додаток №1 від 05.09.2019 до договору поставки №06/09 (а.с.8), у якій сторони погодили кількість тонн пшениці та загальну вартість з ПДВ.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар у кількості 148,38 тонн на загальну суму 1 187 040,60 грн, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими печатками видатковими накладними: № 400 від 01.10.2019 на суму 782 240,39 грн, № 401 від 01.10.2019 на суму 404 800, 20 грн, та довіреністю на отримання товару від 01.10.19 (а.с.11-13).

Згідно банківської виписки, за період з 01.10.19 по 12.05.22, відповідач частково розрахувався за придбаний товар на суму 950000,00грн. (а.с.19).

31.01.22 позивач направив відповідачу претензію №11 та просив погасити заборгованість у строк до 01.03.22, яку відповідач отримав 07.02.22 однак залишив її без відповіді та задоволення.

Внаслідок неналежного виконання грошового зобов`язання, станом на день звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи у суді у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 237040,60грн (1187 040,60-950000=237040,60).

Крім того, у зв`язку із неналежним виконанням умов договору позивач нарахував відповідачу 18567,10 грн 3% річних, 68385,21 грн інфляційних втрат.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ч.1 ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою правовідносини між позивачем та відповідачем в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 Цивільного кодексу України (ЦК України), враховуючи укладений між сторонами договір поставки від 06 вересня 2019 року № 06/09-19.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За нормами ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором не встановлено інший строк оплати. Відтак обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

Оскільки умовами договору не передбачено строку оплати товару відповідач мав здійснити оплату з моменту його прийняття.

Відповідач контррозрахунку суми боргу не надав. При цьому в апеляційній скарзі відповідач взагалі заперечує поставку товару за спірними видатковими накладними.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач виконав свій обов`язок щодо поставки товару належним чином на загальну суму 1187 040,60 грн, а відповідач отримав товар, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними № 400 від 01.10.2019 на суму 782 240,39 грн, № 401 від 01.10.2019 на суму 404 800, 20 грн, та довіреністю на отримання товару від 01.10.19.

Крім того, визнання поставки за вказаним договором підтверджується випискою з ПАТ «Райфайзен Банк» про здійснення відповідачем часткової оплати за товар у сумі 950 000,00 грн (а.с. 19)

Відповідно до ст. ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 (з наступними змінами та доповненнями), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Доводи скаржника про неналежність оформлення видаткових накладних відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки містять всі необхідні обов`язкові реквізити. При цьому, на підтвердження того, що товар отримувався відповідачем по видаткових накладних № 400 від 01.10.2019 на суму 782 240,39 грн, № 401 від 01.10.2019 на суму 404 800, 20 грн саме на підставі договору №06/09-19 від 06.09.2019 свідчить видана самим відповідачем на отримання товару за договором №06/09-19 довіреність на отримання цінностей (товару) від 01.10.2019.

Апелянтом не надано суду іншого договору поставки, згідно якого здійснюється оплата згідно банківської виписки.

За наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що поставка позивачем відповідачу товару (пшениці) на суму 1187 040,60 грн за вказаними вище видатковими накладними відбулася.

Проте відповідачем не виконано обов`язку щодо сплати в повному обсязі вартості поставленого товару згідно з видатковими накладними № 400 від 01.10.2019 на суму 782 240,39 грн, № 401 від 01.10.2019 на суму 404 800, 20 грн.

Разом з тим, посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 та від 10.12.2020 у справі №910/14900/19, від 25.09.2019 №520/11437/18, від 25.06.2019 у справі № 810/1411/15, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 у яких міститься висновок про те, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів не беруться колегією суддів до уваги, оскільки ці постанови прийнято за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених судовими інстанціями, і за інших поданих сторонами та оцінених судом доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято відповідні судові рішення.

Крім того, доводи скаржника про те, що додаток №1 від 05.09.2019, не стосується договору поставки від 06.09.2019, оскільки його підписано сторонами до укладення договору поставки від 06.09.2019, а обставини щодо умов поставки визначених Додатком №1 від 05.09.2019, згідно ч. 1 ст. 76 ГПК України, встановлено на підставі неналежного доказу, оскільки такий додаток №1 від 05.09.2019 не стосуються договору поставки від 06.09.2019 не беруться судовою колегією до уваги, оскільки вказаний додаток №1 підписаний сторонами і скріплений печатками сторін, а отже дата додатку №1 - 05.09.2019 погоджена сторонами, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Ч.5 ст. 672 ЦК України визначає, що якщо покупець не відмовився від товару, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити його за ціною, погодженою з продавцем.

У ч. 1 ст. 673 ЦК України визначено, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Як зазначалося вище, відповідно до п.2.1 договору поставки, асортимент та кількість товару зазначаються у специфікаціях та/або видаткових накладних, які складають невід`ємну частину договору поставки.

У п. 2.2 договору сторони визначили, що допускається поставка товару +/- 10% від загальної кількості.

Якість товару, що поставляється продавцем, повинна відповідати Держстандартам України. Претензії щодо якості товару пред`являється покупцем у письмовому вигляді, до застосування, але не пізніше 15 днів з дати отримання товару(п.п.3.1, 3.2 договору).

Матеріали справи не містять претензії щодо якості, кількості чи асортименту переданого товару.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині основного боргу в сумі 237040,60 грн.

Стосовно заявлених до стягнення 68385,21 грн інфляційних та 18567,10 грн 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, які здійснені судом першої інстанції, апеляційний суд вважає його правильним та арифметично вірним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення 68385,21 грн інфляційних та 18567,10 грн 3% річних.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про задоволення позову.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 06.07.22 у справі №906/292/22 прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Еко" на рішення Господарського суду Житомирської області від 06.07.22 у справі № 906/292/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 06.07.22 у справі №906/292/22 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу №906/292/22 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "18" листопада 2022 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Крейбух О.Г.