ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. ОдесаСправа № 916/2827/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Діброва Г.І., Поліщук Л.В.

секретар судового засідання Арустамян К.А.

за участю представників сторін:

Від ОСОБА_1 адвокат Розенбойм Ю.О.;

Приміч Денис Володимирович особисто;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022, ухвалене суддею Петренко Н.Д., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано

по справі №916/2827/21

за позовом: ОСОБА_1

до відповідачів:

1) ОСОБА_2

2) ОСОБА_3

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур»

про визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі, скасування запису у реєстрі, визначення розміру статутного капіталу та розміру часток, витребування частки у статутному капіталі

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

20.09.2021 ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (надалі відповідач 1), ОСОБА_3 (надалі відповідач 2), Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур» (надалі відповідач 3) з вимогами про:

1. Визнання недійсним акту приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018, за яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку в статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», що становить 60 % частки учасника товариства, що в грошову виразі складає 1 009 800,00 грн.

2. Скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підгіриємців та громадських формувань реєстраційні дії про зміну складу засновників (учасників) або зміну відомостей про засновників (учасників) ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» номер запису 0017366 від 10.09.2018, вчиненого державним реєстратором Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області Зубар О.І., номер запису 1017366 від 22.01.2020, вчиненого державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області.

3. Визначення розміру статутного капіталу та розмір часток учасників у ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» наступним чином: розмір статутного капіталу: 3 400 000,00 грн.; учасники:?

- ХОЛДИНГ «МОЛДСИНДБАЛЬНЕОТУР», країна резиденства: Молдова, місцезнаходження: Молдова. 2012. м. Кишинів, вул. Щусева, 47, розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 717 000,00;

- ОСОБА_4 , країна громадянства: Україна, місцезнаходження: АДРЕСА_1 . розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1 009 800,00:

- ОСОБА_5 . країна громадянства: Україна, місцезнаходження: Україна, 65038, Одеська обл., місто Одеса, вул. Довга, буд. 86-Б, розмір внеску до статутного фонду (грн .): 67 3200,00.

4. Витребування у ОСОБА_3 безпідставно набуту частку у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», що в грошовому виразі становить 1 009 800,00 грн., на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», укладений 07.09.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , підписаний сторонами у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. За таких обставин позивач вважає даний договір неукладеним, а відтак акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «ФІЄСТАТУР» та запис у ЄДРПОУ про зміну складу засновників (учасників) або зміну відомостей про засновників (учасників) є недійсними та підлягають скасуванню.

Короткий зміст оскаржуваного рішення.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «ФІЄСТАТУР» визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі, скасування запису у реєстрі, визначення розміру статутного капіталу та розміру часток, витребування частки у статутному капіталі - відмовлено у повному обсязі.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності нотаріально посвідченого акту приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.08.2018, який досліджений судом в рамках справи № 916/2262/19, на підставі якого здійснено державну реєстрацію змін у складі учасників ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», суд першої інстанції прийшов до висновку, що правочин між позивачем та відповдідачем-1 щодо переходу права власності на частку у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» був укладений належним чином.

Суд першої інстанції не приймав до уваги доводи позивача про відсутність нотаріального посвідчення договору від 07.09.2018, оскільки, по-перше, позивачем не надано належним чином посвідченої копії договору; та по-друге, саме акт приймання-передачі майна є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки набуття та припинення права власності на корпоративні права. Таким чином недоліки договору відчуження в будь-якому разі не спростовують юридичні наслідки, що тягне за собою акт приймання-передачі майна, а саме набуття та припинення права власності на корпоративні права

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, невмотивованим, безпідставним та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, які викладені у рішенні суду.

Апелянт вказав, що у спірному акті приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур» відсутні умови правочину, які погоджені сторонам, адже не вказано про те, чи відбувається відчуження частки на оплатній чи безоплатній основі. За таких умов набуття акт приймання-передачі частки в статутному капіталі не може слугувати самостійною правовою підставою для переходу права власності на частку, оскільки він є вторинним актом, наслідком первинних дій (правочину з відчуження частки).

На думку апелянта, акт приймання-передачі частки в статутному капіталі може бути окремим правочином, однак тільки в тому випадку, коли він містить всі істотні умови, а саме ціну, за яку відчужується відповідна частка. В той же час акт приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур» не може слугувати заміною договору купівлі-продажу, а є продовженням відповідного укладеного договору і тому необхідно провести аналіз саме договору купівлі-продажу майнових прав.

Окрім того апелянт зазначив, що аналізуючи рішення Господарського суду Одеської області від 16.11.2020 по справі № 916/2262/19, вбачається, що законність договору купівлі- продажу це оцінка судом законності чи незаконності певних дій особи, в жодному разі не є преюдиційним фактом, і навіть не є правовою позицією. Сам текст договору не може бути преюдиційним фактом.

Окрім того, апелянт вказав, що після аналізу договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі виходить, що в ньому відсутні істотні умови (як і в акті приймання-передачі частки в статутному капіталі), а саме ціни договору, що є підставою для визнання його недійсним та відповідно задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

18.10.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21.

ОСОБА_3 вказав, що в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчений акт приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018, а тому вірогідним є те, що позивачем було підписано інший договір, ніж той, який долучено до позовної заяви, адже підписання договору з пунктом 9.1., який передбачав нотаріальне посвідчення, унеможливив би укладання нотаріально посвідченого акту приймання- передачі. З огляду на викладені обставини достовірним є те, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір, який не містив пунктів про нотаріальне посвідчення договору.

Відповідач вказав, що посилання скаржника на те, що суд не витребував матеріали справи № 916/2262/19, а лише надав рішенню Господарського суду Одеської області від 16.11.2020 преюдиційного значення, не заслуговують на увагу, адже підхід щодо витребування матеріалів іншої справи без клопотання сторони суперечив би принципам змагальності та диспозитивності, визначеними у ст. ст. 13, 14 ГПК України.

Окрім того, ОСОБА_3 судом першої інстанції аргументовано було заначено, що позивачем не було обрано ефективного способу захисту. Свою позицію щодо витребування майна позивачем було обумовлено з огляду на положення глави 83 ЦК України, положення якої не застосовується до даних правовідносин.

На думку ОСОБА_3 , ОСОБА_7 підписав акт приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018 з власної волі, тобто наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Керуючись викладеним вище, ОСОБА_3 просить суд в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 відмовити, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 916/2827/21 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Аленін О.Ю., Савицький Я.Ф., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2022.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи № 916/2827/21 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи № 916/2827/21 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

30.08.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/2827/21.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 залишено без руху; встановлено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів листом з описом вкладенням на адресу відповідачів, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур» - протягом 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху; роз`яснено апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається скаржнику.

15.09.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги. До даного клопотання було додано докази надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів листом з описом вкладенням на адресу відповідачів, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур». Таким чином недоліки апеляційної скарги було усунуто.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 23.10.2022; призначено справу № 916/2827/21 до розгляду на 10 листопада 2022 року о 11:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

Розпорядженням керівника апарату Південно-західного апеляційного господарського суду № 568 від 07.11.2022, у зв`язку з участю судді члена колегії суддів Аленіна О.Ю. у підготовці суддів для підтримання кваліфікації в Національній школі суддів України з 07.11.2022 по 11.11.2022, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/2827/21.

Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2022 справу № 916/2827/21 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя - Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Діброва Г.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2022 прийнято справу №916/2827/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Богатиря К.В., суддів: Дібрової Г.І., Поліщук Г.І.

10.11.2022 у судовому засіданні прийняли участь ОСОБА_3 особисто та представник ОСОБА_1 адвокат Розенбойм Ю.О. Представники інших сторін у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином.

Зокрема, 09.11.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

Окрім того, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2022, якою призначено справу № 916/2827/21 до розгляду на 10 листопада 2022 року о 11:00, направлялася засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_2 , однак повернулася без вручення у зв`язку з «відсутністю адресата за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Ухвала Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2022, якою призначено справу № 916/2827/21 до розгляду на 10 листопада 2022 року о 11:00, була оприлюднена на офіційному веб-порталі судової влади України 23.09.2022. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України».)

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 10.11.2022, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з метою розгляду апеляційної скарги у даній справі у строки, встановлені ГПК України, в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 по суті, не дивлячись на відсутність деяких представників сторін, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників сторін у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним акту приймання-передачі від 07.09.2018 частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур», скасування запису у реєстрі, визначення розміру статутного капіталу та розміру часток, витребування частки у статутному капіталі.

Колегією суддів та судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Господарського суду Одеської області знаходилась справа № 916/2262/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур», ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та скасування запису: зміна складу або інформації про засновників від 10.09.2018, проведений державним реєстратором Комунального підприємствв «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Зубар Оленою Іванівною.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.11.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2021, у задоволенні позову відмовлено.

За результатами перегляду рішення Господарського суду Одеської області від 16.11.2020 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 по справі №916/2262/19, Верховний Суд закрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ухвалою від 06.09.2021.

Згідно з ч. 4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлено ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь ті ж самі особи, що і у даній справі, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення одним з основоположних аспектів верховенства права принципу юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

В силу статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Враховуючи, що під час розгляду справи № 916/2262/19 приймали участь ті самі особи, які приймають участь під час розгляду даної позовної заяви, тому обставини, встановлені судовими рішеннями у зазначеній справі, мають преюдиційне значення у справі № 916/2827/21 стосовно осіб, щодо яких вони були встановлені.

Як було зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи № 916/2827/21 відсутня належним чином посвідчена копія договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018.

Судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Однак, відповідач-1 не надав витребувані судом докази, з огляду на відсутність будь-яких відносин із ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», відповідач-1 вказав, що у нього відпала необхідність у зберіганні договору, так як минуло майже два роки після відчуження.

Разом із тим, з тексту рішення Господарського суду Одеської області від 16.11.2020 у справі № 916/2262/19 зазначено, що судом було досліджено у судовому засіданні оригінал вказаного договору.

Так, з рішення Господарського суду Одеської області від 16.11.2020 у справі № 916/2262/19 слідує, що 07.09.2018 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», відповідно до якого продавець передає покупцю частину частки у розмірі 60 % у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», що еквівалентно 1 009 800 грн.

Згідно з п.1.4 продавцю належить частка у статутному капіталі товариства у розмірі 49,5% статутного капіталу товариства.

Відповідно до п.2.1 договору ціна частки Відповідно до п.2.2. договору оплата вартості частки, вказаної у п. 2.1. цього договору, здійснюється покупцем до підписання цього договору.

Валютою платежу за цим договором є грошова одиниця України гривня (п.2.3. договору).

Згідно п. 3.2.1. договору, яким визначено обов`язки покупця, покупець оплатив продавцю вартість частки у статутному капіталі товариства згідно з п.2.1. та п.2.2. договору та приймає вказану частку у власність.

Положеннями п.3.3.5 договору сторони погодили, що після укладання даного договору та виконання своїх обов`язків сторонами продавець має забезпечити внесення змін до статуту товариства та зареєструвати їх відповідно до вимог чинного законодавства України.

За настання обставин, зазначених в п. 3.3.5. даного договору, продавець втрачає усі права та обов`язки по відношенню до товариства, що були передбачені відчужуваною часткою (п.4.1. договору).

Відповідно до п. 4.2. договору за настання обставин, зазначених в п. 3.3.5. даного договору, покупець стає по відношенню до товариства його учасником з усіма відповідними правами та обов`язками.

Згідно п. 4.3. договору перехід права власності на частку, що складає 30% статутного капіталу товариства, від продавця до покупця відбувається в момент укладання цього договору. Перехід частини корпоративних прав учасника товариства від продавця до покупця відбувається в момент підписання акту приймання-передачі частки та державної реєстрації вказаних змін в відповідних органах державної влади та/або органах місцевого самоврядування.

В той же час, позивачем у справі № 916/2827/21 до позовної заяви додано копію договору від 07.09.2018. Разом із тим, відповідач-1 та відповідач-2 вказують на відмінність за змістом копії договору, наданої позивачем, та договору, який дійсно було укладено між позивачем та відповідачем-1, та який в свою чергу був предметом спору по справі № 916/2262/19.

Відповідно до ч. 1, 2, 4, 5 ст. 91 ГПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Згідно з п. 5.26 Національного стандарту ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», затвердженого наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 № 144, відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.

Між тим, копія договору від 07.09.2018, яка надана позивачем у справі № 916/2827/21 до позову у копії, не засвідчена належним чином. З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та критично ставиться до наявної у матеріалах справи не засвідченої належним чином копії договору від 07.09.2018.

Крім того, в рамках справи № 916/2262/19 судом також досліджено акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018, складений між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець). Відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв частку в статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», що становить 60% частки учасника товариства, що в грошовому виразі складає 1 009 800 грн.

У п.2 акту сторони зазначили, що частка, що передається, внесена (сформована) продавцем до статутного (складеного) капіталу товариства в повному обсязі, а також оплачена покупцем згідно умов договору в повному обсязі.

Досліджуючи вказаний акт, суд у справі № 916/2262/19 зазначив, що останній містить реквізити та підписи сторін, а також є таким, що засвідчений нотаріально.

У постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2021 по справі № 916/2262/19 зазначено, що оригінал договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018 був оглянутий судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції.

Колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у постанові від 09.03.2021 по справі № 916/2262/19 також встановлено, що 20.01.2020 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» (2) (т. 1 а.с. 121-122), за умовами якого продавець передає покупцю свою частку у розмірі 29,7% у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», що еквівалентно 1 009 800,00 грн. (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору ціна частки, що складає 29,7 % статутного капіталу товариства становить 1 009 800,00 грн.

Оплата вартості частки, вказаної у п. 2.1 договору, здійснюється покупцем до підписання цього договору (п. 2.2 договору).

Перехід права власності на частки, що складає 29,7 % статутного капіталу товариства, від продавця до покупця відбувається в момент укладання цього договору. Перехід частини корпоративних прав учасника товариства від продавця до покупця відбувається в момент підписання акту приймання-передачі частки та державної реєстрації вказаних змін в відповідних органах державної влади та/або органах місцевого самоврядування (п. 4.3 договору).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (п. 9.1 договору).

20.01.2020 ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) складено акт приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» (2) (а.с. 120), відповідно до якого у відповідності до умов договору продавець передав, а покупець прийняв частку у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», що становить 29,7% статутного капіталу товариства, що в грошовому виразі складає 1 009 800,00 грн (п. 1 акту).

У п. 2 акту сторони зазначили, що частка, яка передається, внесена (сформована) продавцем до Статутного капіталу товариства в повному обсязі, а також - оплачена покупцем згідно умов договору в повному обсязі.

Даний акт містить реквізити та підписи сторін, а також є таким, що засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О.М.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 03.09.2021 колегією суддів встановлено, що станом на момент звернення до суду учасниками товариства були:

- Холдинг «Молдсинбальнеотур» (розмір внеску до статутного фонду 1 717 000 грн);

- ОСОБА_3 (розмір внеску до статутного фонду 1 009 800 грн);

- ОСОБА_8 (розмір внеску до статутного фонду 673 200 грн).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 03.09.2021 також вбачається, що 10.09.2018 року 09:27:37 КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» здійснено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу № 0017366, зміна складу або інформації про засновників. Зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи.

Також з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 03.09.2021 також вбачається, що 22.01.2020 року 09:12:58 Холоднобалківською сільською радою Біляївського району Одеської області здійснено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу № 0017366, зміна складу або інформації про засновників. Зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою.

Будь-який правочин з відчуження (відступлення) частки є двостороннім, тобто на його укладення необхідна згода учасника, який відчужує (відступає) частку, і згода набувача частки.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів, відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до статті 13 Конвенції особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до п.п. "е" п. 3 ч. 5 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції Закону № 835-VIII від 26.11.2015) для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю подається, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення з (повернення з володіння) відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем не було заявлено вимоги про витребування частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» на підставі вказаної норми, отже колегія суддів погоджується з висновком, наведеним у рішенні суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним у розумінні вищевикладеного.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в пункті 61 постанови від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», норми якого є спеціальними для зазначених товариств.

Відповідно до ч. 1-4 статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

За ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч. 1, 2, 4 ст. 692 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю або товариства з додатковою відповідальністю (далі в цій частині - товариство) подається, зокрема, один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників товариства про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства; г) заява про вихід з товариства; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення з (повернення з володіння) відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства.

Із зазначеної норми вбачається можливість внесення змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі подання лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Отже чинним законодавством передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №915/1299/18.

З огляду на зазначені вище обставини, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прийшов до вірного рішення, що акт приймання-передачі майна є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки набуття та припинення права власності на корпоративні права.

Як було зазначено вище, матеріали справи не містять оригіналу договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018, проте вказаний договір разом із актом приймання-передачі від 07.09.2018 в оригіналах, які укладені між позивачем та відповідачем-1, були досліджені Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом в рамках справи № 916/2262/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; документ про сплату адміністративного збору; акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю. Справжність підписів на такому акті засвідчується нотаріально. У випадку, якщо відповідно до статуту товариства вимагається згода інших учасників на вихід з товариства, подається така згода, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально.

З моменту державної реєстрації частки у статутному капіталі товариства за набувачем до нього переходить володіння часткою, набувач набуває статусу учасника товариства, що надає йому можливість реалізовувати права з частки, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Тобто відомості Єдиного державного реєстру виконують функцію оголошення прав на частку невизначеному колу третіх осіб. З цього ж моменту до набувача частки у статутному капіталі товариства переходить право власності на частку за договором, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак момент набуття права на частку у статутному капіталі (права власності) та момент набуття права з частки (права участі в господарському товаристві) різняться та можуть не збігатися у часі. Укладення правочину з відчуження частки у статутному капіталі є правовою підставою набуття права на частку (права власності на частку), а тому момент набуття права на частку може визначатися умовами такого правочину. Разом з тим моментом переходу корпоративних прав з частки у статутному капіталі, яка була передана іншій особі, є юридичний факт реєстрації в державному реєстрі зміни складу учасників за актом приймання-передачі, наданим однією із сторін.

Отже, за наявності нотаріально посвідченого акту приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.08.2018, який досліджений судом в рамках справи № 916/2262/19, на підставі якого здійснено державну реєстрацію змін у складі учасників ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правочин між позивачем та відповідачем-1 щодо переходу права власності на частку у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» був укладений належним чином.

В той же час, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача на відсутність нотаріального посвідчення договору від 07.09.2018, адже позивачем не було надано належним чином посвідченої копії договору або оригіналу цього договору, умовами якого було б передбачено домовленість між сторонами про необхідність нотаріального посвідчення. Під час дослідження судами обох інстанцій в рамках справи № 916/2262/19 оригіналу вказаного договору не було встановлено обставин наявності у його тексті домовленості між сторонами про необхідність нотаріального посвідчення. Окрім того, у даному випадку саме акт приймання-передачі майна є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки набуття та припинення права власності на корпоративні права. Таким чином недоліки договору відчуження в будь-якому разі не спростовують юридичні наслідки, що тягне за собою акт приймання-передачі майна, а саме набуття та припинення права власності на корпоративні права.

Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Як було встановлено вище, відповідно до п.2.1 договору від 07.09.2018 ціна частки, що складає 29,7 % статутного капіталу товариства, становить 1 009 800,00 грн.

Оплата вартості частки, вказаної у п. 2.1 договору, здійснюється покупцем до підписання цього договору (п. 2.2 договору).

Таким чином, підписання договору свідчить про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі товариства здійснені повністю та про те, що немає претензій до покупця щодо оплати з боку продавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 року у справі № 916/667/18 вважає, що пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом. Під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тому пункт договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцем грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані продавцем, є розпискою.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вислів у цій нормі передає або зобов`язується передати, приймає або зобов`язується прийняти не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому.

При цьому ані реальним, ані консенсуальним договором не передбачається виконання зобов`язання, що виникає з договору, в минулому.

Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 року у справі № 916/667/18 також звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Що стосується доводів апелянта про те, що була неправильно визначена частка у статутному капіталі товариства, яка була відчужена, або 60%, або 49,5%, то з цього питання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.2. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур», статутний капітал Товариства дорівнює 3 400 000,00 грн.

Згідно до п. 1.4. Договору продавцю належить частка у статутному капіталі Товариства у розмірі 49,5% статутного капіталу.

Тобто, частка продавця у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Курортний комплекс «Фієстатур» дорівнює 3 400 000,00 х 0,495 та становить 1 683 000,00 грн.

Як зазначено в пункті 1.1. Договору продавець продає частину своєї частки у розмірі 60 % - 60% від 1 683 000,00 грн. становить 1 009 800,00 грн.

Частина у 60 % від частки у статутному капіталі у розмірі 49,5% складає 29,7% (60% х 49,5 % / 100% = 29,7%).

Таким чином, доводи позивача з приводу начебто невірно визначеного предмету договору є помилковими та не відповідають дійсності, відповідно, спірний договір містить всі істотні умови, в тому числі щодо ціни договору.

Таким чином, з огляду на викладене вище та враховуючи наявність договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018 та акту приймання-передачі до нього, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 частину у розмірі 60 % від частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» у розмірі 49,5%, що складає 29,7% від статутного капіталу товариства та еквівалентно 1 009 800 грн., тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підставі для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що сам текст договору від 07.09.2018 не може бути преюдиційним фактом, адже відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У даному випадку зміст договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Курортний комплекс «Фієстатур» від 07.09.2018, який був предметом дослідження у справі №916/2262/19, містить обставини, встановлені судами щодо правовідносин позивача та відповідача 1, тому такі обставини є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Законодавцем як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначено змагальність сторін (п. 4 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (п. 81 зазначеної постанови) вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п. 41). Тобто "концепція негативного доказу", закріплена у ч. 10 ст. 81 ГПК, не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Про це зазначено у п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18. За загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається на позивача.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Однак, апелянт в даному випадку не спростував належними та допустимими доказами обставини, що в силу ч. 4 ст. 75 є преюдиційними та були встановлені у рішенні Господарського суду Одеської області по справі №916/2262/19.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2022 по справі №916/2827/21 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.11.2022.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: Г.І. Діброва

Л.В. Поліщук