ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2022м. ДніпроСправа № 904/664/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Стойчан В.В.

та представників:

від позивача: Білоусов В.І.;

від відповідача-1: Грановський М.О.;

від відповідача-2: Барановська А.В.;

від третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сигма" (м. Дніпро)

до відповідача-1: Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (м.Дніпро)

та до відповідача-2: Дніпропетровської обласної прокуратури (м. Дніпро)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (м. Дніпро)

про відшкодування збитків та моральної шкоди у загальному розмірі 265 360 грн. 00 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сигма" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області в рахунок відшкодування шкоди, завданої Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач-1) та Дніпропетровською обласною прокуратурою (далі - відповідач-2), у розмірі 165 360 грн. 00 коп. - збитків та 100 000 грн. 00 коп. - моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на завдання йому майнової шкоди у розмірі 165 360 грн. 00 коп., спричиненої незаконними діями органами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000605, внаслідок яких у позивача було вилучено майно - грошові кошти в сумі 165 360 грн. 00 коп., яке до теперішнього часу залишається не повернутим, незважаючи на закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України згідно з постановою Новокодацького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області Національної поліції України від 02.08.2019. В обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. 00 коп. позивач посилається на порушення права на вільне володіння власним майном, безпідставне утримання вилученого майна після закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим ТОВ "Сигма" зазнало значної моральної шкоди, що полягало у підриві репутації товариства перед контрагентами, внаслідок проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ТОВ "Сигма", а також проведення слідчих дій - обшуку за адресою місцезнаходження підприємства позивача.

Ухвалою суду від 23.02.2022 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 15.03.2022.

Крім того, вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

В подальшому Верховною Радою України затверджено Указ Президента України про продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

За вказаних обставин рішенням Ради суддів України № 9 від 24.02.2022 було рекомендовано зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Так, відповідно до рішення зборів суддів Господарського суду Дніпропетровської області № 2 від 24.02.2022 та розпорядження голови суду № 30 від 24.02.2022 "Про роботу суду в умовах воєнного стану" розгляд справ у відкритих судових засіданнях, призначених Господарським судом Дніпропетровської області з 24.02.2022 не відбувався до усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України.

Щодо вказаних обставин на сайті Господарського суду Дніпропетровської області 24.02.2022, 28.02.2022, 04.03.2022, 10.03.2022 та 15.03.2022 були розміщені відповідні оголошення.

Враховуючи вказане, а також те, що станом на 24.02.2022, як і протягом певного подальшого періоду, передбачити обсяг військової агресії, спосіб ведення воєнних дій, їх інтенсивність та територіальність було неможливим, судове засідання, призначене в період з 15.03.2022, не відбулося.

Від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (вх. суду № 10074/22 від 28.03.2022), в якому воно просить суд зупинити провадження у справі до скасування правового режиму воєнного стану. В обґрунтування поданого клопотання відповідач-1 посилається на те, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, у зв`язку з чим всі органи поліції задіяні у виконанні завдань щодо забезпечення публічної безпеки та порядку, охорони прав та свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, надання, в межах, визначених законом, послуг особам, які внаслідок воєнного стану потребують такої допомоги, в режимі 24/7, тобто посиленого несення служби.

З приводу поданого клопотання про зупинення провадження у справі судом було зазначено наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Враховуючи, що обставини, викладені заявником у клопотанні про зупинення провадження у справі, з посиланням на завдання національної поліції та переведення її на посилений режим несення служби під час воєнного стану, не є тими обставинами, які визначені у пункті 3 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, а також не є достатньою підставою для зупинення провадження у справі, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про зупинення провадження у справі.

В той же час з приводу викладених у клопотанні обставин суд також зазначав наступне.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Так, ситуація, що склалася, потребує вжиття невідкладних заходів, які мають бути спрямовані на забезпечення безпеки суддів, працівників апарату суду, інших працівників органів системи правосуддя, учасників судового процесу, відвідувачів, визначення чіткого алгоритму дій у разі загострення ситуації.

Відтак, суд дійшов висновку, що подальше судове провадження у справі необхідно здійснювати з огляду на викладене, а також відповідно до нормативних приписів статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 29.03.2022 у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про зупинення провадження у справі було відмовлено та роз`яснено учасникам справи, що у зв`язку з неможливістю забезпечення на даний час безпеки учасників судових проваджень, а також працівників суду, у справах, де учасники не можуть забезпечити явку у судове засідання або існують інші обмеження у реалізації процесуальних прав сторін (неможливість належного повідомлення, ускладнення або неможливість подачі заяв по суті справи за умови їх неподання до початку військової агресії, відсутність зв`язку, транспортного сполучення тощо) проведення судових засідань не здійснюється та відкладено до усунення обставин, які зумовили неможливість їх проведення.

Від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 11149/22 від 18.04.2022), в якому він просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на таке:

- ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2017 у справі №200/2872/17 провадження 1-кс/200/10242/17 було накладено арешт на грошові кошти в сумі 165 360 грн. 00 коп.;

- згідно з частиною 2 статті 40 Кримінального процесуального кодексу України дії щодо скасування арешту майна до повноважень слідчого не віднесено;

- повернення речових доказів здійснюється у порядку, встановленому Кримінального процесуального кодексу України;

- оскільки ТОВ "Сигма" не скористалося своїм правом, передбаченим абзацом 2 частини 1 статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, щодо скасування арешту на грошові кошти на загальну суму 165 360 грн. 00 коп., відповідно позовні вимоги щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в Дніпропетровській області коштів у рахунок відшкодування шкоди є передчасними;

- ТОВ "Сигма" вже зверталось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовними вимогами щодо звільнення майна з-під арешту, який накладено ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2017 по справі № 200/4045/17;

- вирішення питання про звільнення майна з-під арешту та повернення його законному власнику судом у порядку господарського судочинства призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і може завдати шкоди інтересам кримінального провадження;

- також, відповідач-1 вважає безпідставними позовні вимоги щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в Дніпропетровській області моральної шкоди у розмірі 100 00 грн. 00 коп., оскільки ТОВ "Сигма" не надано суду доказів здійснення незаконних дій з боку Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в Дніпропетровській області під час розслідування кримінального провадження №0000605.

Від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 14078/22 від 17.05.2022), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на таке:

- позивачем не доведено неправомірність дій/бездіяльності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури, розмір завданої моральної шкоди, а також, причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною матеріальною та моральною шкодою;

- частини 3, 4 статті 174 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом - за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором - одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження. Натомість, у цій справі кримінальне провадження закрив постановою слідчий, який згідно з приписами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, не наділений повноваженнями скасовувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування. Так само прокурор не наділений повноваженнями скасовувати арешт майна у кримінальному провадженні, закритому постановою слідчого;

- враховуючи обставини справи та врегулювання їх нормами кримінального процесуального законодавства, вбачається відсутність основного елементу складу цивільного правопорушення, необхідного для притягнення органу державної влади чи місцевого самоврядування до відповідальності за завдану шкоду - факт протиправності дій чи бездіяльності слідчого та прокурора щодо скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000605 відсутній;

- у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №727/2878/19;

- прокурор зазначає, що якщо ТОВ "Сигма" вважає, що накладеним арештом на майно в межах кримінального провадження № 0000605 порушено його право на майно, позивач має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Саме такий порядок захисту права на майно відповідатиме вимогам законодавства та буде ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні;

- стосовно доводу позовної заяви про те, що питання про скасування арешту майна слідчий суддя уже вирішував за правилами кримінального судочинства та відмовив у задоволенні відповідного клопотання позивача, позивач не позбавлений права звернутися до слідчого судді з новим клопотанням про скасування арешту майна, обґрунтувавши його, зокрема, висновками, сформульованими у постанові Великої Палати Верховного від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду № 29073/22 від 05.09.2022), в якому він просить суд призначити справу до розгляду та вказує на те, що незважаючи на складність здійснення правосуддя в умовах воєнного часу, суди України продовжують працювати на територіях, де це є можливим з огляду на поточну ситуацію, забезпечуючи конституційне право людини на судовий захист.

Розглянувши подане позивачем клопотання, суд зазначив наступне.

Відповідно до частини 1 статті 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами господарського судочинства є розумність строків розгляду справи.

Судом було відзначено, що обставини, викладені в ухвалі суду від 29.03.2022 не усунуті, Указом Президента України № 573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжений з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, разом з тим, в умовах воєнного часу, суди України, а також, органи Національної поліції України та прокуратури продовжують працювати на територіях, де це є можливим, на підставі чого, з метою забезпечення розумного балансу між нормами статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, які визначають завдання господарського судочинства, з урахуванням норм Закону України "Про правовий режим воєнного стану", приймаючи до уваги обставини даної справи та достатність часу, наданого всім учасникам справи для висловлення своєї правової позиції по даній справі, суд вважав за доцільне продовжити розгляд даної справи та призначити наступне підготовче засідання в межах розумного строку, створивши учасникам справи умови належного балансу безпеки та можливості ефективної реалізації їх процесуальних прав.

Враховуючи вказані обставини, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, суд вважав за доцільне призначити підготовче засідання в межах розумного строку.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 09.09.2022 підготовче засідання було призначено в межах розумного строку на 04.10.2022.

У підготовче засідання 04.10.2022 з`явилися представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2, представник третьої особи у вказане засідання не з`явився, при цьому третя особа про день, час та місце підготовчого засідання повідомлена належним чином, шляхом направлення ухвали суду від 09.09.2022 до її Електронного кабінету в системі "Електронний суд", на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Довідку про доставку електронного листа, згідно з якою ухвалу суду від 09.09.2022 доставлено до електронного кабінету третьої особи в системі "Електронний суд" 09.09.2022 (а.с.155).

У вказаному засіданні представником позивача було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи, з метою надання часу для ознайомлення з відзивами на позовну заяву та підготовки відповіді на вказані відзиви на позовну заяву.

Представники відповідачів-1,2 не заперечували щодо відкладення розгляду справи в межах розумного строку.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 04.10.2022 підготовче засідання було відкладено в межах розумного строку на 25.10.2022.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 33539/22 від 07.10.2022), в якій він просить суд поновити строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на таке:

- протягом майже 3-х років з 2019 року по 2022 рік ТОВ "Сигма" неодноразово зверталось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з клопотаннями про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 13.03.2017 у справі № 200/4045/17 на грошові купюри всього на суму 165 360 грн. 00 коп., які 09.03.2017 були вилучені в ході проведеного санкціонованого обшуку за юридичною адресою ТОВ "Сигма": м. Дніпро, вул. Мічуріна, 9, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань - 02.08.2016 за №0000605. Проте у непоодиноких рішеннях суддями Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено у задоволенні клопотань, зокрема: ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2019 у справі № 205/7956/19, провадження від 10.12.2019 у справі № 205/7956/19, провадження № 1-кс/205/2899/19 від 26.02.2020 у справі № 205/1089/20, провадження № 1-кс/205/225/20 від 27.02.2020 у справі № 205/1145/20, провадження № 1-кс/205/251/20 від 05.03.2020 у справі № 205/7956/19, провадження № 1-кс/205/88/20 від 06.08.2020 у справі № 205/7956/19, провадження № 1-кс/205/1092/20 від 06.08.2020 у справі № 205/7956/19, провадження № 1-кс/205/950/20 від 17.09.2020 у справі №205/7956/19, провадження № 1-кс/205/1133/20 від 21.09.2020 у справі № 205/6896/20, провадження № 1-кс/205/1260/20 від 28.09.2020 у справі № 205/6950/20, провадження № 1-кс/205/1261/20 від 16.04.2021 у справі № 205/6896/20, провадження № 1-кс/205/261/21 від 12.01.2022 у справі № 205/7959/19;

- ТОВ "Сигма" протягом тривалого часу неодноразово вживались заходи передбачені абзацом 2 частини 1 статті 176 Кримінального процесуального кодексу України щодо скасування арешту на грошові кошти на загальну суму 165 360 грн. 00 коп., проте було отримано виключно відмови у задоволенні клопотань про скасування арешту;

- 13.05.2020 з метою звільнення з-під арешту майна, вилученого у ході обшуку, ТОВ "Сигма" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою. Проте, 11.06.2020 постановою керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Чередника А.В. було скасовано постанову слідчого СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Семенкової С.М. від 02.08.2019. Скасування постанови мотивовано необхідністю вирішення питання, щодо речових доказів, вилучених предметів та грошових коштів під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000605. У зв`язку із зазначеним ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2020 провадження у справі № 904/2490/20 за позовом ТОВ "Сигма" до відповідача-1 ГУ НП в Дніпропетровській області та до відповідача-2 прокуратури Дніпропетровської області про звільнення з-під арешту майна та зобов`язання вчинити певні дії було закрито. Суд зазначив, що після відкриття провадження у господарській справі № 904/2490/20 досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000605 було відновлено, відтак на час вирішення спору даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та має бути вирішений в порядку кримінального судочинства - слідчим суддею. Таким чином, у зв`язку із відновленням кримінального провадження № 0000605, суддею Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/2490/20 було вирішено закрити провадження у справі, так як спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та має бути вирішений в порядку кримінального судочинства - слідчим суддею;

- не зважаючи на те, що скасування постанови мотивовано необхідністю вирішення питання щодо речових доказів, вилучених предметів та грошових коштів під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000605, як було зазначено у постанові від 11.06.2020 керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Чередника А.В., та не зважаючи на непоодинокі звернення як до відповідача-1,2 так і до суду, майно ТОВ "Сигма" повернуто не було, у тому числі після закриття кримінального провадження, а також правоохоронними органами не вжито жодних заходів та відсутні жодні гарантії щодо його повернення власнику;

- у зв`язку із триваючим порушенням прав, скориставшись всіма заходами щодо повернення майна власнику, ТОВ "Сигма" змушене було звернутися до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про відшкодування шкоди;

- ТОВ "Сигма" зазнало значної моральної шкоди, що полягає у підриві репутації товариства перед контрагентами, у зв`язку із проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно підприємств, а також проведення слідчих дій - обшуку за адресою місцезнаходження платника податків. Вказаними діями відповідачів останньому було завдано непоправної шкоди, оскільки починаючи з 2017 року, після проведення обшуків товариство не змогло відновити повноцінну діяльність, що призвело до занепаду господарської діяльності майже до повного припинення діяльності, відповідно, на даний час товариство не здійснює фінансово - господарської діяльності. Таким чином моральну шкоду можливо виразити у грошовій компенсації на суму, не менше 100 000 грн. 00 коп.;

- до суду було надано ряд доказів в підтвердження здійснення незаконних дій з боку Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури під час розслідування кримінального провадження № 0000605 та після його закриття, які підтверджують безпідставність вилучення майна ТОВ "Сигма" та його утримання з 2017 року, навіть після закриття кримінального провадження, а також неповернення його власнику. Таким чином, у позивача наявні беззаперечні підстави, які ґрунтуються на правових засадах закону щодо відшкодування завданої шкоди, оскільки було вжито всіх заходів щодо повернення майна, які не призвели до повернення майна власнику та наявні всі елементи складу правопорушення зі сторони правоохоронних органів.

У підготовче засідання 25.10.2022 з`явилися представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2, представник третьої особи у вказане засідання не з`явився, при цьому третя особа про день, час та місце підготовчого засідання була повідомлена належним чином, шляхом направлення ухвали суду від 04.10.2022 до її Електронного кабінету в системі "Електронний суд", на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Довідку про доставку електронного листа, згідно з якою ухвалу суду від 04.10.2022 доставлено до електронного кабінету третьої особи в системі "Електронний суд" 05.10.2022 (а.с.169).

У вказаному засіданні представники відповідача-1 та відповідача-2 повідомили суд, що подавати заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву не будуть; представники всіх сторін підтвердили доцільність закриття підготовчого провадження.

У підготовчому засіданні 25.10.2022 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 25.10.2022 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, розпочато розгляд справи по суті у загальному позовному провадженні та призначено судове засідання на 15.11.2022.

У судове засідання 15.11.2022 з`явилися представники позивача та відповідача-2, представники відповідача-1 та третьої особи у вказане засідання не з`явились, причини нез`явлення не повідомили. Відповідач-1 про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується присутністю представника відповідача-1 у попередньому судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання від 25.10.2022 (а.с. 185) та відповідною розпискою (а.с. 190). Третя особа також була належним чином повідомлена про день, час та місце судового засідання, шляхом направлення ухвали суду від 25.10.2022 до її Електронного кабінету в системі "Електронний суд", на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Довідку про доставку електронного листа, згідно з якою ухвалу суду від 25.10.2022 доставлено до електронного кабінету третьої особи в системі "Електронний суд" 26.10.2022.

У зв`язку з нез`явленням представника відповідача-1, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, суд вважає за доцільне призначити підготовче засідання в межах розумного строку, ухвалою суду від 15.11.2022 у судовому засіданні було оголошено перерву до 18.11.2022.

У судове засідання 18.11.2022 з`явилися представники позивача та відповідачів-1,2, представник третьої особи у вказане засідання не з`явився, причини нез`явлення суду не повідомив. Третя особа була належним чином повідомлена про день, час та місце судового засідання, шляхом направлення ухвали суду від 15.11.2022 до її Електронного кабінету в системі "Електронний суд", на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Довідку про доставку електронного листа, згідно з якою ухвалу суду від 15.11.2022 доставлено до електронного кабінету третьої особи в системі "Електронний суд" 15.11.2022 (а.с.198).

Судом також відзначено, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

У судовому засідання 18.11.2022 представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

У судовому засідання 18.11.2022 представник відповідача-1 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

У судовому засідання 18.11.2022 представник відповідача-2 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

З приводу долучення позивачем та відповідачем додаткових доказів із порушенням процесуального строку суд зазначає таке.

В даному випадку, суд керується завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, під час розгляду справи суд зобов`язаний забезпечити повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи, оскільки обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, під час прийняття рішення у даній справі судом було враховано та надано оцінку всім наявним в матеріалах справи на час прийняття рішення у справі доказам та поясненням.

У даному випадку справа розглянута в межах розумного строку, з урахуванням існування таких обставин: з 24.02.2022 було запроваджено воєнний стан, у зв`язку з чим судове засідання, що було призначено на 15.03.2022 не відбулося; у зв`язку з існуванням вказаних обставин тимчасово розгляд даної справи не здійснювався, враховуючи наявність клопотання відповідача; тривала відсутність відповіді на відзиви на позовну заяву від позивача, що у своїй сукупності зумовило збільшення строку розгляду справи; в процесі розгляду справи господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості позивачу та відповідачу-1 реалізувати свої права під час розгляду даної справи судом та висловлення своєї правової позиції щодо заперечень відповідачів та участь у судовому засіданні, відповідно. У даному випадку додатково наданий час господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській області (місцезнаходження відповідача та суду). Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 18.11.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та відповідача-2,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав для відшкодування збитків та моральної шкоди у заявлених до стягнення сумах.

Правовідносини в даній справі виникли з факту завдання шкоди, тобто з цивільних правовідносин. Великою Палатою Верховного Суду у справі № 920/715/17 (постанова від 12.03.2019) висловлено правову позицію, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Позов заявлено щодо стягнення збитків, завданих позивачу протиправними діями працівників національної поліції та прокуратури, на підставі статей 16, 22, 1166, 1173, 1176 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вказане, а також правові висновки Великої палати Верховного Суду, наведені у справах № 920/715/17 та 925/1196/18, суд відзначає, що дана справа підсудна Господарському суду Дніпропетровської області.

Відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні слідчого відділу Новокодацького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області на досудовому розслідуванні знаходилися матеріали кримінального провадження №0000605 від 02.08.2016, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України.

В рамках досудового розслідування 20.02.2017 слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровській області Захарчук Н.В. звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про проведення обшуку, зокрема, за юридичною адресою ТОВ "Сигма".

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2017 по справі №200/2872/17 провадження № 1-кс/200/1743/17 клопотання слідчого щодо проведення обшуку задоволено (а.с.122-123).

09.03.2017 слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області Захарчук Н.В. проведений обшук за юридичною адресою ТОВ "Сигма" (вулиця Мічурина, 9, м. Дніпро), під час якого вилучені до СУ ГУНП в Дніпропетровській області, зокрема, грошові купюри номіналом 50 грн. у кількості 996 штук на загальну суму 49 800 грн. 00 коп.; купюри номіналом 100 грн. у кількості 205 штук на загальну суму 20 500 грн. 00 коп.; купюри номіналом 100 грн. у кількості 5 штук на загальну суму 500 грн. 00 коп.; купюри номіналом 50 грн. у кількості 100 штук на загальну суму 5 000 грн. 00 коп.; купюри номіналом 20 грн. у кількості 403 штуки на загальну суму 8 060 грн. 00 коп.; купюри номіналом 200 грн. у кількості 70 штук на загальну суму 14 000 грн. 00 коп.; купюри номіналом 500 грн. у кількості 135 штук на загальну суму 67 500 грн. 00 коп.; всього на загальну суму 165 360 грн. 00 коп. (а.с.24-33, 124-133).

10.03.2017 слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровській області Захарчук Н.В. звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про накладення арешту на вилучені у ТОВ "Сигма" 09.03.2017 під час обшуку грошові кошти в загальній сумі 165 360 грн. 00 коп.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2017 по справі № 200/4045/17 провадження № 1-кс/200/2968/17 клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на грошові кошти, а саме: грошові купюри номіналом 50 грн. у кількості 996 штук на загальну суму 49 800 грн. 00 коп.; купюри номіналом 100 грн. у кількості 205 штук на загальну суму 20 500 грн. 00 коп.; купюри номіналом 100 грн. у кількості 5 штук на загальну суму 500 грн. 00 коп.; купюри номіналом 50 грн. у кількості 100 штук на загальну суму 5 000 грн. 00 коп.; купюри номіналом 20 грн. у кількості 403 штуки на загальну суму 8 060 грн. 00 коп.; купюри номіналом 200 грн. у кількості 70 штук на загальну суму 14 000 грн. 00 коп.; купюри номіналом 500 грн. у кількості 135 штук на загальну суму 67 500 грн. 00 коп.; всього на загальну суму 165 360 грн. 00 коп. (а.с. 34-35, 93-94, 134-135).

Як вбачається з Квитанції про отримання для зберігання на депозитному рахунку арештованих коштів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження № 000090 від 04.04.2018, згідно з постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області Томілко Д.С. від 04.04.2018, грошові кошти у сумі 165 360 грн. 00 коп. передано до управління фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку ГУНП в Дніпропетровській області (далі - УФЗБО ГУНП) для організації зберігання на депозитному рахунку (а.с.95,136).

В подальшому, постановою слідчого відділу Новокодацького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 02.08.2019 кримінальне провадження № 000605 від 02.08.2016 було закрито за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (а.с.36-37).

Пізніше постановою Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 від 11.06.2020 було скасовано постанову слідчого відділу Новокодацького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 02.08.2019 про закриття кримінального провадження № 000605 від 02.08.2016 за частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України; матеріали вказаного кримінального провадження направлено начальнику слідчого відділу Новокодацького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області для організації здійснення належного досудового розслідування (а.с.39-40).

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому постановою слідчого відділу відділення поліції № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.10.2021 кримінальне провадження № 000605 від 02.08.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, було закрито за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (а.с.59-60, 137-138).

Як вбачається з матеріалів справи, питання щодо повернення вилученого у ТОВ "Сигма" в ході обшуку майна, зокрема грошових коштів в загальній сумі 165 360 грн. 00 коп., в постанові слідчого вирішено не було.

З матеріалів справи також вбачається, що ТОВ "Сигма" 12.11.2021 зверталось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням про скасування арешту на грошові кошти, а саме: купюри номіналом 50 грн. у кількості 996 штук на загальну суму 49 800 грн. 00 коп.; купюри номіналом 100 грн. у кількості 205 штук на загальну суму 20 500 грн. 00 коп.; купюри номіналом 100 грн. у кількості 5 штук на загальну суму 500 грн. 00 коп.; купюри номіналом 50 грн. у кількості 100 штук на загальну суму 5 000 грн. 00 коп.; купюри номіналом 20 грн. у кількості 403 штуки на загальну суму 8 060 грн. 00 коп.; купюри номіналом 200 грн. у кількості 70 штук на загальну суму 14 000 грн. 00 коп.; купюри номіналом 500 грн. у кількості 135 штук на загальну суму 67 500 грн. 00 коп.; всього на загальну суму 165 360 грн. 00 коп., які 09.03.2017 були вилучені в ході проведення санкціонованого обшуку за юридичною адресою ТОВ "Сигма" у кримінальному провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.08.2016 №000605. В клопотання ТОВ "Сигма" також просило суд зобов`язати уповноважених осіб ГУНП в Дніпропетровській області повернути власнику ТОВ "Сигма" грошові кошти у загальній сумі 165 360 грн. 00 коп. у кримінальному провадженні №000605, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.08.2016.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2022 по справі №205/7956/19 (провадження № 1-кс/205/4/22) у задоволенні клопотання ТОВ "Сигма" про скасування арешту відмовлено (а.с.139-140). У вказаній хвалі суду зазначено, що слідчий суддя враховує те, що постановою старшого слідчого СВ ВП № 3 ДРУП ГУНП України в Дніпропетровській області Семенкової С.М. від 21.10.2021 кримінальне провадження № 0000605 від 02.08.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В той же час, постановою старшого слідчого СВ ВП № 3 ДРУП ГУНП України в Дніпропетровській області Семенкової С.М. від 24.06.2021 змінено правову кваліфікацію кримінального провадження № 0000605 від 02.08.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, на частину 2 статті 190 Кримінального кодексу України.

Як встановлено господарським судом під час розгляду справи, питання щодо повернення грошових коштів, що належать ТОВ "Сигма", у загальній сумі 165 360 грн. 00 коп. за правилами кримінального судочинства не вирішено, представниками сторін під час розгляду справи підтверджувалось, що на час розгляду справи грошові кошти в сумі 165 360 грн. 00 коп., що були вилучені у ТОВ "Сигма" у кримінальному провадженні №000605, яке в подальшому було закрито за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, зберігаються на депозитному рахунку ГУНП в Дніпропетровській області. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 Цивільного кодексу України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/715/17 від 12.03.2019.

Тобто, дії (бездіяльність) державних правоохоронних органів у кримінальному провадженні, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідальність органів державної влади, за шкоду, яка завдана позивачу може наставати за одночасної наявності таких умов: факту незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу, наявності шкоди, завданої позивачу; причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю та завданою шкодою.

Під час розгляду справи судом позивач наполягав на тому, що протиправність поведінки відповідачів полягає у невиконанні прямого припису закону і неповерненні всупереч вимог статті 169 Кримінального процесуального кодексу України тимчасово вилученого у позивача майна (грошових коштів в сумі 165 360 грн. 00 коп.).

Статтею 16 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 Кримінального процесуального кодексу України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною 4 статті 168 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 174 Кримінального процесуального кодексу України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до частин 1, 2, 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною 4 статті 168 Кримінального процесуального кодексу України.

За статтею 169 Кримінального процесуального кодексу України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

Порядком № 1104 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Пунктом 6 Порядку № 1104 визначено, що у разі закриття слідчим, дізнавачем, прокурором кримінального провадження питання про речові докази вирішується у відповідній постанові слідчого, дізнавача, прокурора.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування відповідної ухвали про вилучення чи накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством.

Як було вказано вище, постановою слідчого відділу відділення поліції № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.10.2021 кримінальне провадження №000605 від 02.08.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, було закрито за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (а.с.59-60, 137-138). При цьому, питання щодо повернення вилученого у ТОВ "Сигма" в ході обшуку майна, зокрема грошових коштів в загальній сумі 165 360 грн. 00 коп., в постанові слідчого вирішено не було.

Слід відзначити, що після закриття кримінального провадження, виходячи із вищенаведених норм кримінально процесуального законодавства та Порядку № 1104 слідчим або прокурором мало бути вирішене питання щодо повернення вилученого майна. Матеріали справи не містять доказів того, що органи прокуратури чи слідчі органи вчиняли визначені законом дії щодо його повернення (звернення до суду з клопотанням тощо).

Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог позивача, зазначали, що ними будь-які протиправні дії не вчинялись. Однак слід відмітити, що протиправною може бути не тільки дія, а й бездіяльність. Наразі має місце протиправна бездіяльність відповідача, як кінцевого органу у провадженні якого перебувала кримінальна справа, що виявилася у невиконанні приписів статті 169 Кримінального процесуального кодексу України, пункту 6 Порядку № 1104, а саме у неповерненні майна його законному власнику.

Зі змісту статті 169 Кримінального процесуального кодексу України в контексті і взаємозв`язку з іншими нормами цього Кодексу вбачається, що обов`язок повернути майно покладається на той орган досудового розслідування, який здійснює відповідне досудове розслідування. При цьому, з яких причин відповідач не може виконати приписи статті 169 Кримінального процесуального кодексу України, а також дотриматись пункту 6 Порядку №1104 не має жодного значення для вирішення даної справи, оскільки такі причини можуть тільки свідчити про наявність або відсутність вини завдавача шкоди, встановлення якої для даної справи не вимагається.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що має місце протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у неповерненні вилученого майна після закриття кримінального провадження, що складає перший елемент складу цивільного правопорушення.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 920/715/17 визначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (пункт 5.30)

Відповідно до статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак, законодавством не встановлено обов`язок підтверджувати протиправність дій окремим судовим рішенням, ці обставини можуть бути встановлені в даному судовому процесі.

Другим елементом, який підлягає доказуванню у даній справі є наявність шкоди, завданої позивачу.

Як було встановлено судом вище, шкода полягає у позбавленні позивача майна -грошових коштів в сумі 165 360 грн. 00 коп.

Третім елементом доказування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю та завданою шкодою. Наразі позивачем доведено, а матеріалами справи підтверджується прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідачів, яка полягає у неповерненні майна, а також порушенні визначених законом процедур щодо повернення майна, зі шкодою, яка складається з вартості неповерненого майна.

Статтею 16 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Наразі майно власнику не повернуто, а правові підстави для не повернення спірного майна або зволікання у його поверненні відсутні.

Право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном передбачено статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Слід також відзначити, що господарський суд вбачає самостійну підставу для задоволення позову, яка полягає в необхідності захисту права мирного володіння майном, передбаченого статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З приводу складу відповідачів та особи, з якої підлягають стягненню збитки в сумі 165 360 грн. 00 коп., суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень Цивільного кодексу України, є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Такими органами у цій справі є відповідачі, як особи, відповідальні за дотримання прав учасників кримінальних проваджень, та Державна казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001, за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою), також визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Згідно з частиною 2 статті 45 Бюджетного кодексу України казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.

Відповідно до підпункту 2 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 845, далі - Порядок) - казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 170 Цивільного кодексу України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В господарському процесі відповідно до частини 4 статті 56 Господарського процесуального кодексу України, держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Як встановлено статтею 25 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

За таких обставин, відшкодування шкоди позивачу підлягає за рахунок Державного бюджету України, розпорядником якого, у спірних правовідносинах, є Державна казначейська служба України.

Відтак, визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний державними органами, у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції.

Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу і на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц зазначила, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Враховуючи викладене, суд зауважує, що саме по собі формулювання позовних вимог про необхідність стягнення шкоди з Головного управління Державної казначейської служби України, без зазначення відповідачем держави, у цьому випадку не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Більше того, на думку суду, неналежний склад відповідачів, при фактичному зазначені у позовній заяві державних органів, які і представляють державу у спірних правовідносинах, є проявом надмірного формалізму. Порушене право особи має бути захищене, у іншому випадку нівелюється функція суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) відображено особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Так, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. The Czech Republic), пункт 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, від 13.12.2007, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67, від 11.06.2009).

Таким чином, з урахуванням зазначеної практики Європейського суду з прав людини, поведінка державних органів повинна бути максимально прозорою, відкритою та зрозумілою для всіх учасників правовідносин, а порушення встановлених законами правил та невиконання покладених на державні органи обов`язків матиме наслідком покладення на такі органи відповідальності та спричинить необґрунтовані додаткові витрати. Відтак, державні органи, виконуючи покладені на них обов`язки, повинні здійснювати свою діяльність таким чином, щоб не допускати та уникати ситуацій, внаслідок яких держава нестиме додаткові як матеріальні, так і репутаційні ризики.

Господарський суд акцентує увагу у цій справі не те, що за відсутності встановлення вини ТОВ "Сигма" у кримінальному провадженні, після закриття кримінального провадження у позивача виникли правомірні очікування та законні сподівання щодо повернення вилученого майна у порядку та строки визначені законодавством. У даному випадку правоохоронні органи допустили надмірну тривалість порушення його права власності. При цьому такі правомірні очікування, є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

При виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (стаття 43 Бюджетного кодексу України).

Конституційний суд України в своєму рішенні № 12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі №1-36/2001 зазначив, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011.

Згідно з положеннями пункту 2 частини 1 статті 35 зазначеного Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Таким чином, відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету.

Отже, задоволена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі посилались на те, що у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №727/2878/19. Стосовно доводу позовної заяви про те, що питання про скасування арешту майна слідчий суддя уже вирішував за правилами кримінального судочинства та відмовив у задоволенні відповідного клопотання позивача, відповідачі зазначали, що позивач не позбавлений права звернутися до слідчого судді з новим клопотанням про скасування арешту майна, обґрунтувавши його, зокрема, висновками, сформульованими у постанові Великої Палати Верховного від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19.

З приводу вказаних заперечень відповідачів щодо того, що порушене право позивача підлягає захисту у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, суд зазначає таке.

Обраний позивачем засіб захисту має бути ефективним, тобто поновлювати порушені права та інтереси позивача (частина 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України ).

Стаття 13 Конвенції передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Слід враховувати, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.1980 у справі "Артіко проти Італії", пункт 32 рішення від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України"), тобто, у кінцевому результаті, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 (абзац 10 пункту 9) вказав, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19), а також, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17)

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 914/1516/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

У даному випадку суд приймає до уваги, що позивач звертався до суду з метою захисту своїх прав у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, однак ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2022 по справі №205/7956/19 (провадження № 1-кс/205/4/22) у задоволенні клопотання ТОВ "Сигма" про скасування арешту відмовлено (а.с.139-140). У вказаній хвалі суду зазначено, що слідчий суддя враховує те, що постановою старшого слідчого СВ ВП № 3 ДРУП ГУНП України в Дніпропетровській області Семенкової С.М. від 21.10.2021 кримінальне провадження №0000605 від 02.08.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В той же час, постановою старшого слідчого СВ ВП № 3 ДРУП ГУНП України в Дніпропетровській області Семенкової С.М. від 24.06.2021 змінено правову кваліфікацію кримінального провадження № 0000605 від 02.08.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України, на частину 2 статті 190 Кримінального кодексу України. Вказана ухвала набрала законної сили.

Враховуючи все вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином доведений факт порушення його прав у вигляді заподіяння майнової шкоди, а тому позовні вимоги позивача про стягнення шкоди в сумі 165 360 грн. 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн. 00 коп.

Згідно з статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. 00 коп. позивач посилається на порушення права на вільне володіння власним майном, безпідставне утримання вилученого майна після закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим ТОВ "Сигма" зазнало значної моральної шкоди, що полягало у підриві репутації товариства перед контрагентами, внаслідок проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ТОВ "Сигма", а також проведення слідчих дій - обшуку за адресою місцезнаходження підприємства позивача. У відповіді на відзив на позовну заяву позивачем також було зазначено про те, що вказаними діями відповідачів останньому було завдано непоправної шкоди, оскільки починаючи з 2017 року, після проведення обшуків товариство не змогло відновити повноцінну діяльність, що призвело до занепаду господарської діяльності майже до повного припинення діяльності, відповідно, на даний час товариство не здійснює фінансово - господарської діяльності. Таким чином моральну шкоду можливо виразити у грошовій компенсації на суму, не менше 100 000 грн. 00 коп.

Слід відзначити, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно низки факторів, як-то: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Визначивши характер спірних правовідносин та застосовуючи до них приписи статей 1167, 1173-1174, 1176 Цивільного кодексу України, суд має встановити, зокрема: кому завдана шкода (фізичній чи юридичній особі з урахуванням суб`єктного складу злочину у відповідності до статті 172 КК України); чим підтверджується заподіяння позивачеві втрат немайнового характеру та в чому конкретно вони полягали/проявились (наприклад: у приниженні ділової репутації юридичної особи, у посяганні на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, або у вчиненні дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності), за яких обставин та якими конкретно рішеннями, діями, бездіяльністю вони заподіяні; невідповідність цих рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади ….чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цими рішеннями, діями чи бездіяльністю шкоди саме юридичній особі та її розмір; причинно-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду на підставі цих статей саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, чинне законодавство України закріплює, що право на недоторканність ділової репутації належить як фізичній так і юридичній особі (статті 94, 299 Цивільного кодексу України), а її приниження розглядається як завдання моральної шкоди (стаття 23 Цивільного кодексу України).

Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди юридичній особі, завданої органами державної влади саме позивач має довести на підставі належних і допустимих доказів, які втрати немайнового характеру настали у юридичної особи; якими конкретно рішеннями, діями, бездіяльністю вони заподіяні; невідповідність цих рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади… вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цими рішеннями, діями чи бездіяльністю шкоди саме юридичній особі та її розмір; причинно-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю та шкодою.

При цьому суд відзначає, що за змістом частини четвертої статті 23 Цивільного кодексу України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (стаття 201 Цивільного кодексу України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Ділова репутація має свою вартість (гудвіл) та є однією з складових ринкової вартості юридичної особи. Відповідно до пункту 14.1.40 Податкового кодексу України гудвіл визначено як нематеріальний актив, вартість якого визначається як різниця між ринковою ціною та балансовою вартістю активів підприємства як цілісного майнового комплексу, що виникає в результаті використання кращих управлінських якостей, домінуючої позиції на ринку товарів, послуг, нових технологій тощо. При цьому поняття гудвілу та ділової репутації не є тотожними. Гудвіл, на відміну від ділової репутації, є активом, який має вартісне вираження та використовується у бухгалтерському і податковому обліку.

Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (стаття 94 Цивільного кодексу України).

При оцінці обґрунтованості вимог позивача у справах про відшкодування моральної шкоди судам необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити і об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

На підтвердження своїх вимог позивач послався на обставини заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідачів, які виразились у їх бездіяльності щодо неповернення останньому вилученого майна тривалий час.

Суд відзначає, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Водночас, позивачем не було доведено, що саме внаслідок дій відповідача відбулось зниження його ділової репутації, іміджу, престижу та довіри до його діяльності, а також не надано жодного доказу, що після проведення обшуків товариство не змогло відновити повноцінну діяльність, що призвело до занепаду господарської діяльності майже до повного припинення діяльності. Позивачем не надано доказів на підтвердження втрат та їх розміру, які, як стверджував позивач, виникли внаслідок бездіяльності відповідача-1 та спричинені через зниження престижу та довіри до діяльності товариства. Матеріали справи не містять доказів звернення контрагентів позивача про зобов`язання поставити товар та/або стягнення з останнього штрафних санкцій, чи будь-яких інших відомостей, які б підтверджували приниженням ділової репутації ТОВ "Сигма", посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності ТОВ "Сигма".

Таким чином, позивачем не доведено безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та завданою йому шкоди у наведеному останнім розмірі, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення моральної шкоди 100 000 грн. 00 коп. через зниження престижу та довіри до діяльності товариства не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Пунктом 13 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сигма" до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та до Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування збитків та моральної шкоди у загальному розмірі 265 360 грн. 00 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ідентифікаційний код 37567646) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сигма" (49000, м. Дніпро, вулиця Мічуріна, будинок 9; ідентифікаційний код 13429779) - 165 360 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 21.11.2022.

Суддя Ю.В. Фещенко