ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. ОдесаСправа № 916/476/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області, м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року, м. Одеса, суддя Рога Н.В., повний текст рішення складено та підписано 31.08.2022 року

у справі №916/476/22

за позовом Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, м.Одеса

до відповідача Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса

про стягнення 33 995 грн. 47 коп.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В лютому 2022 року Головне управління ДПС в Одеській області, м. Одеса звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по відшкодуванню витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг і пені у розмірі 19 693 грн 71 коп. за договором №109-2021 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 23.07.2021року та за Договором №110-2021 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 23.07.2021 року у розмірі 14 301 грн 76 коп.; вирішити питання щодо відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог Головне управління ДПС в Одеській області, м.Одеса зазначило, що на виконання договорів оренди, укладених з Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Одеській області, відповідачу надано у строкове платне користування державне майно: службові приміщення (кабінети № 38, 39, 40, 41) 2-го поверху, площею 83,90 кв.м. та частину приміщення підвалу, площею 40,00 кв.м., загальною площею 123,90 кв.м., які розміщені в адміністративній будівлі за адресою: вул. Соборна, 34-В, смт Велика Михайлівка, Роздільнянський район, Одеська область, договір №88 від 08.11.2018 року та частину нежитлових приміщень, загальною площею 218,90 кв.м. першого та другого поверхів двоповерхової адміністративної будівлі за адресою: вул. Костіна, 3-а, м. Біляївка, Одеська область, договір №69 від 21.05.2021року.

Проте, в порушення умов договорів щодо відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, за останнім утворилася заборгованість перед позивачем, яка відповідачем не сплачена, у зв`язку із чим позивач звернувся до місцевого господарського суду з відповідним позовом.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі №916/476/22 (суддя Рога Н.В.) позовну заяву Головного управління ДПС в Одеській області задоволено частково; стягнуто з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса на користь Головного управління ДПС в Одеській області, м.Одеса заборгованість за договором №109-2021 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 23.07.2021 року у розмірі 19 343 грн 59 коп., заборгованість за договором №110-2021 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 23.07.2021 року у розмірі 14 047 грн 50 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 436 грн 89 коп.; в решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи позивачем належними та допустими доказами підтверджено наявність у відповідача заборгованості за договорами про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, з огляду на що нарахована позивачем сума основної заборгованості потребує стягнення з відповідача.

Проте, місцевий господарський суд дійшов висновку, що у зв`язку із тим, що в договорах №109-2021 та №110-2021 сторонами не визначено порядок та строк нарахування пені та враховуючи те, що що в розрізі позовної вимоги про стягнення пені, в предмет доказування, зокрема, входить момент, з якого у Головного управління ДПС в Одеській області виникло право на нарахування пені, а з наданих до матеріалів справи доказів неможливо встановити дату початку строку, визначеного п.3.1 договорів №109-2021 та №110-2021, який становить 5 банківських днів з дати підписання акта для відшкодування відповідних витрат за комунальні послуги, позовні вимоги щодо стягнення пені є не доведеними та не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Головне управління ДПС в Одеській області, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, виходячи з її тексту, просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі № 916/476/22 в частині неповного задоволення позовних вимог і відмови в стягненні пені скасувати; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Головного управління ДПС в Одеській області, м. Одеса задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на обставини, зазначені ним у позовній заяві, вказав, що у випадку вирішення питання судом щодо відповідальності відповідача за неналежне виконання спірних договорів, останній мав застосувати пп. 5.1. п. 5 договорів, який визначає, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що сторонами не визначено порядок та строк нарахування пені за умовами укладених між сторонами договорів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі №916/476/22, розгляд справи призначено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

14.11.2022 року через електронний кабінет до Південно-західного апеляційного господарського суду від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса надійшов відзив (Вх. №1479/22), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі №916/476/22 залишити без задоволення. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.

Зокрема, у відзиві, відповідач, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини справи. зазначив, що у даному випадку підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, оскільки в розрізі позовної вимоги про стягнення пені, в предмет доказування, зокрема, входить момент, з якого у ГУ ДПС в Одеській області виникло право на нарахування пені, а з наданих до матеріалів справи доказів неможливо встановити дату початку строку, визначеного п. 3.1 договорів №109-2021 та №110-2021, який становить 5 банківських днів з дати підписання акта, для відшкодування відповідних витрат за комунальні послуги, позовні вимоги щодо стягнення пені є не доведеними та не підлягають задоволенню.

Відтак, на переконання відповідача, судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини у справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 248 100 грн. 00 коп.).

В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову.

Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа № 916/476/22 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 33 995 грн. 47 коп.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Головного управління ДПС в Одеській області, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі №916/476/22 в оскаржуваній частині не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

08.11.2018 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та ГУ Держгеокадастру в Одеській області (орендар) укладено договір оренди №88, відповідно до п.1.1. якого ( з урахуванням договору про внесення змін від 04.09.2020 року до договору оренди від 08.11.2018 року) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, з урахуванням ДК 021:2015-70220000-9 «Послуги з надання в оренду чи лізинг нежитлової нерухомості», а саме: службові приміщення (кабінети № 38, 39, 40, 41) 2-го поверху, площею 83,90 кв.м. та частину приміщення підвалу, площею 40,00 кв.м., загальною площею 123,90 кв.м., які розміщені в адміністративній будівлі за адресою: вул. Соборна, 34-В, смт Велика Михайлівка, Роздільнянський район, Одеська область, що обліковується на балансі Головного управління ДПС в Одеській області, вартість яких визначена згідно з Актом оцінки нерухомого майна Балансоутримувача від 05.01.2018 року та становить у сумі: 40 746 грн 65 коп. без ПДВ.

Згідно п.1.2. договору оренди №88 майно передається в оренду з метою: розміщення бюджетної установи (розміщення структурного територіального підрозділу Міжрайонного управління у Великомихайлівському та Захарівському районах Головного управління Держгеокадастру в Одеській області).

21.05.2021 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець), ГУ Держгеокадастру в Одеській області (орендар) та ГУ ДПС в Одеській області (балансоутримувач) укладено договір оренди №69, відповідно до п.1.1 якого орендодавець та балансоутримувач передають, а Орендар приймає в строкове платне користування майно, а саме: частину нежитлових приміщень загальною площею 218,90 кв.м. першого та другого поверхів двоповерхової адміністративної будівлі за адресою: вул. Костіна, 3-а, м. Біляївка, Одеська область, що обліковується на балансі ГУ ДПС в Одеській області, ринкова (оціночна) вартість, визначена на підставі звіту про оцінку майна та становить 1 544 000 грн.

Згідно п.1.2. договору оренди №69 майно передається в оренду для розміщення відділу у Біляївському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області.

В подальшому, 23.07.2021 року між Державною податковою службою України в особі Головного управління ДПС в Одеській області (балансоутримувач) та ГУ Держгеокадастру в Одеській області (орендар) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №109 -2021, відповідно до 1.1., 1.2 якого балансоутримувач забезпечує обслуговування адмінбудинку, що знаходиться за адресою вул. Соборна, 34-В, смт Велика Михайлівка, Роздільнянський район, Одеська область, та надає орендарю доступ до комунальних мереж балансоутримувача, а орендар використовує частину службових приміщень (кабінети - № 38, 39, 40, 41) другого поверху площею 83,9 кв.м. та частину підвалу, площею 40 кв.м. (загальна площа орендованого майна - 123,9 кв.м.) відповідно до договору оренди нерухомого майна (№88 від 08.11.2018 року) з метою розміщення структурного підрозділу орендаря, а саме Відділу у Великомихайлівському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, та відшкодовує витрати балансоутримувачу за спожиті комунальні послуги орендарем. Орендар здійснює відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги балансоутримувачу, а саме: водопостачання, активну та реактивну електроенергію, а також її розподіл, газопостачання (в опалювальний період) та послуги з розподілу природного газу, послуги з вивезення - твердих побутових відходів, спожиті протягом 2021 року при використанні нерухомого майна, яке є предметом договору оренди.

Відповідно до п.2.1 договору №109-2021 (з урахуванням додаткової угоди №1 від 30.12.2021 року) загальна сума договору складає 33 256 грн 35 коп., а саме: відшкодування витрат за водопостачання протягом 2021 року у розмірі 348 грн 76 коп., відшкодування витрат за спожиту активну та реактивну електроенергію протягом 2021року у розмірі 22 501 грн 94 коп.; відшкодування витрат за розподіл спожитої активної електроенергії протягом 2021 року у розмірі 2 304 грн 13 коп., відшкодування витрат за спожитий природний газ протягом 2021 року у розмірі 6 687 грн 82 коп., відшкодування витрат за послуги з розподілу природного газу протягом 2021 року у розмірі 869 грн 28 коп., відшкодування витрат за послуги з вивезення твердо-побутових відходів протягом 2021 року у розмірі 544 грн 42 коп.

З вимог п.8.1. договору №109-2021 (в редакції додаткової угоди №1 від 30.12.2021 року) вбачається, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021 року.

23.07.2021 року між Державною податковою службою України в особі Головного управління ДПС в Одеській області (балансоутримувач) та ГУ Держгеокадастру в Одеській області (орендар) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю №110 -2021, відповідно до п.п. 1.1., 1.2 якого балансоутримувач забезпечує обслуговування адмінбудинку, що знаходиться за адресою вул. Костіна, 3-а, м. Біляївка, Одеська область та надає орендарю доступ до комунальних мереж балансоутримувача, а орендар використовує частину службових приміщень першого та другого поверхів площею 218,9 кв.м. відповідно до договору оренди нерухомого майна (№69 від 21.05.2021р.) з метою розміщення в ньому структурного підрозділу орендаря, а саме - Відділу у Біляївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, та відшкодовує витрати балансоутримувачу за спожиті комунальні послуги орендарем. Орендар здійснює відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги балансоутримувачу, а саме: водопостачання, активну та реактивну електроенергію, а також її розподіл, газопостачання (в опалювальний період) та послуги з розподілу природного газу, послуги з вивезення - твердих побутових відходів, спожиті протягом 2021 року при використанні нерухомого майна, яке є предметом договору оренди.

Відповідно до п.2.1. договору №110 -2021 (з урахуванням додаткової угоди №1 від 30.12.2021 року) загальна сума договору складає 48 408 грн. 49 коп., а саме: відшкодування витрат за водопостачання протягом 2021 року у розмірі 527 грн. 11 коп., відшкодування витрат за водовідведення протягом 2021 року у розмірі 1 215 грн. 40 коп., відшкодування витрат за спожиту активну та реактивну електроенергію протягом 2021 року у розмірі 23 249 грн. 79 коп., відшкодування витрат за розподіл електроенергії протягом 2021 року у розмірі 8 932 грн. 87 коп., відшкодування витрат за спожитий природний газ протягом 2021 року у розмірі 13 159 грн. 10 коп., відшкодування витрат за послуги з розподілу природного газу протягом 2021 року у розмірі 941 грн. 27 коп., відшкодування витрат за послуги з вивезення твердо-побутових відходів протягом 2021 року у розмірі 382 грн. 95 коп.

Згідно п.8.1. договору №110 - 2021 він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021 року.

У відповідності до п.3.1 договорів №109-2021 та №110-2021 відшкодування витрат за комунальні послуги здійснюється орендарем шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок балансоутримувача на підставі підписаного сторонами акта приймання-надання послуг протягом 5 банківських днів з дати підписання акта.

Пунктами 3.2 договорів №109-2021 та №110-2021 визначено, що балансоутримувач має право на виставлення актів на відшкодування за інший, ніж календарний місяць звітній період (квартал). Відповідно, орендар здійснює відшкодування витрат за комунальні послуги за вказаний в акті календарний період поточного року.

Також, п. 5.1. договорів №109-2021 та №110-2021 унормовано, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

На виконання договору №109-2021 від 23.07.2021 року за період з січня 2021 року по серпень 2021 року позивачем складено акти приймання-надання послуг на суму 19 343 грн. 59 коп., які не були підписані ГУ Держгеокадастру в Одеській області та на виконання договору №110-2021 за період з травня 2021 року по жовтень 2021 року позивачем також складено акти приймання-надання послуг на суму 14 047 грн. 50 коп., які також не були підписані ГУ Держгеокадастру в Одеській області, як і наявні у матеріалах справи акти звіряння розрахунків між ГУ ДПС в Одеській області та ГУ Держгеокадастру в Одеській області станом на 01.01.2022 року за договорами №109-2021 та №110-2021.

Доказів розрахунку відповідача з позивачем на стягувану суму заборгованості матеріали справи не містять, як і не містять інших належних та допустимих доказів, наприклад, додаткових угод, листування, тощо щодо зміни умов відповідальності сторін, визначених спірними договорами №109-2021 та №110-2021.

Предметом спору у даній справі є встановлення наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відшкодуванню витрат на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг і нарахованої позивачем пені у зв`язку із неналежним виконанням Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області своїх господарських зобов`язань, у загальному розмірі 33 995 грн. 47 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником у апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Скаржником, за вимогами апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині відмови у стягненні з відповідача нарахованої позивачем суми пені, з огляду на що рішення суду переглядається в апеляційному порядку лише в межах зазначених доводів та вимог у відповідності до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, відтак обставини правомірності стягнення основної суми заборгованості за спірними договорами №109-2021 та №110-2021 колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не перевіряються.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем за договорами №109-2021 та №110-2021 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю виникли правовідносини щодо надання послуг.

При цьому, під час апеляційного перегляду справи апеляційним судом, наявна заборгованість відповідача за надані позивачем послуги, ані Головним управлінням Державної податкової служби в Одеській області, м. Одеса, ані Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса не заперечується та не оскаржується.

Проте, за вимогами апеляційної скарги, у даному випадку, позивач не згоден з відмовою місцевого господарського суду у стягненні з відповідача нарахованої Управлінням ДПС пені за неналежне виконання Управлінням Держгеокадастру своїх господарських зобов`язань.

З приводу зазначеного, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов`язання, як сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які в силу ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

За змістом ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Пунктом 2 ч.2 ст.231 Господарського кодексу України закріплено, що у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Зі змісту наведеної норми випливає, що зазначені штрафні санкції можуть бути застосовані за наявності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо скоєно господарське правопорушення у відносинах, в яких хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу чи пені.

Як визначено Верховним Судом у постанові від 05.09.2019 року у справі №908/1501/18, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Відтак, для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, позивачу необхідно довести наявність усіх обставин, з якими законодавець пов`язує можливість стягнення зазначеного виду штрафних санкцій.

Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом попередньої інстанції те, що сторони у спірних договорах №109-2021 та №110-2021 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю не передбачили в їх умовах можливість сплати пені та не визначали її розмір.

Разом з тим, ч. 2 статті 231 Господарського кодексу України, на яку посилався скаржник в апеляційній скарзі, визначено можливість нарахування та стягнення пені лише у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Колегією суддів встановлено, що у даному разі, позивач не належить до суб`єкта господарювання, що належить до державного сектора економіки, а порушене відповідачем зобов`язання не пов`язане з виконанням державного контракту тощо. Крім того, позивач звертався до суду з позовними вимогами, в яких підставою для стягнення пені з відповідача взагалі не визначені обставини, на які розповсюджується дія зазначеної вище норми права і це не було предметом дослідження суду першої інстанції.

Тобто, між сторонами, як вже було зазначено вище колегією суддів за текстом постанови, виникли звичайні господарські правовідносини у сфері послуг.

Відтак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

При цьому, посилання скаржника в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідно до п. 5 спірних договорів сторони домовились, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором вони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України не приймається колегією суддів до уваги, з огляду на те, що таке визначення не може слугувати фактом досягнення згоди між сторонами щодо встановлення господарської відповідальності у вигляді пені в конкретному розмірі та порядку її стягнення. До того ж, як вірно визначено судом першої інстанції, позивачем взагалі не доведено суду правомірність зробленого ним розрахунку пені, з огляду на умови укладених ними в добровільному порядку, без заперечень та зауважень договорів щодо початку прострочки відповідачем його договірного грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів зазначає про те, що у договорах, які є звичайними господарськими договорами на надання послуг, а не державними котрактами, сторони, що в даному випадку є звичайними контрагентами господарських зобов`язань, не погодили конкретний розмір пені, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення такого цивільного правопорушення не встановлено, а також з огляду на те, що невиконане відповідачем договірне зобов`язання має саме грошовий характер, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині і погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення заявленої позивачем пені.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення пені з відповідача у розмірі та порядку, не погодженому в договірному вигляді та прямо не передбаченому законом, а доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На думку колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, Господарський суд Одеської області в оскаржуваній частині рішення у достатній мірі виклав мотиви, на яких вона базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС в Одеській області про стягнення з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса суми нарахованої пені, при цьому доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, в цій частині, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.

Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Головного управління ДПС в Одеській області, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі №916/476/22 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону, відтак, скасування або зміни не потребує.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі №916/476/22 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.08.2022 року у справі №916/476/22 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош