ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2022 р. Справа№ 910/21021/20 (910/9903/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Полякова Б.М.

Грека Б.М.

за участю секретаря судового засідання Сивак М.С.

у присутності представника скаржника Мітюріна С.О. на підставі ордера

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року

у справі №910/21021/20(910/9903/21) (суддя Мандичев Д.В.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"

до 1. ОСОБА_2

2. ОСОБА_1

3. ОСОБА_3

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов Владислав Олегович

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про застосування наслідків нікчемного правочину та звернення стягнення на іпотечне майно

в межах справи №910/21021/20

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21) позов задоволено повністю; застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності, здійсненої 10.10.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О.: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 30942363, номер запису про право власності: 3283 в книзі: д.110-198, ПІБ: ОСОБА_4 , форма власності: приватна, частка власності: 1/1, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 13.10.2010; підстава виникнення права власності: договір довічного утримання, 5245, 10.10.2010, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О.; скасування державної реєстрації обтяження: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 10343395; зареєстроване: 10.10.2010 19:26:59 за № 10343395, реєстратором: Приватний нотаріус Селіверстов В.О., АДРЕСА_6, 443-74-64, 490-97-95. Підстава обтяження: Договір довічного утримання, р.№ 5245, 10.10.2010, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О., бланки серії ВРА № 455864, № 455865, № 455866, № 455867, № 455868, № 455869. Об`єкт обтяження: квартира, Загальна площа квартири 72,00 кв.м., складається із 3 кімнат, житловою площею 48,20 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 30942363; звернуто стягнення на підставі договору іпотеки № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 року на нерухоме майно - квартиру, загальною площею 72,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNL-007/110/2007 від 26.06.2007 у розмірі 111 091,76 доларів США, на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна"; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 8531,82 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 8531,82 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 8531,82 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21) та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2022 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Грек Б.М., Поляков Б.М.

Ухвалою суду від 15.08.2022 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21021/20(910/9903/21) за заявою ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов В.О., третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про застосування наслідків нікчемного правочину та звернення стягнення на іпотечне майно.

17.08.2022 супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/21021/20(910/9903/21)/3301/2022 від 17.08.2022 року матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 22.08.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21) залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі з визначенням строку для усунення недоліків апеляційної скарги, зокрема, надати докази сплати судового збору у розмірі 38 393,20 грн.

02.09.2022 року (згідно відомостей на конверті 31.08.2022 року), тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання ухвали від 22.08.2022 року подано платіжне доручення №58031 від 29.08.2022 року про сплату судового збору у розмірі 38 393,20 грн.

Слід зазначити, що з 29.08.2022 по 28.09.2022 року головуючий суддя Остапенко О.М. перебував у відпустці, а отже заяву про усунення недоліків апеляційної скарги фактично передано головуючому судді 29.09.2022 року.

Ухвалою суду від 29.09.2022 року поновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 18.10.2022 року за участю повноважних представників сторін та третіх осіб.

У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ "ОТП Факторинг Україна" просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

До початку судового засідання від представника третьої особи-2 надійшли пояснення щодо апеляційної скарги, а від представника ТОВ "ОТП Факторинг Україна" - заява про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою суду від 18.10.2022 року відкладено розгляд справи на 03.11.2022 року на підставі ст. 216 ГПК України.

Представник скаржника в судовому засіданні 03.11.2022 року надав суду письмові пояснення та підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21) та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник ТОВ "ОТП Факторинг Україна" в судове засідання не з`явився, надіславши до його початку заяву про розгляд справи без участі представника.

Представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належними чином у відповідності до ч. 6 ст. 120 ГПК України шляхом направлення копії ухвали суду від 18.10.2022 про відкладення розгляду справи на електрону адресу, докази чого долучено до матеріалів справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

03.11.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника скаржника, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у даній справі - частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/21021/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , провадження у якій відкрито ухвалою суду від 24.02.2021 року.

У червні 2021 року ТОВ "ОТП Факторинг України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про застосування наслідків нікчемного правочину та звернення стягнення на іпотечне майно, в якій, з урахуванням позовної заяви у новій редакції, просило суд скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого 10.10.2010 року за №5245; скасувати державну реєстрацію обтяження на нерухоме майно та звернути стягнення на підставі Договору іпотеки № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 року на вказану квартиру, загальною площею 72,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог заявник вказує, що договір довічного утримання від 10.10.2010 року №5245, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , є нікчемним та не породжує жодних юридичних наслідків, крім його недійсності, оскільки укладений без згоди іпотекодержателя (ПАТ "ОТП Банк", правонаступником якого виступає ТОВ "ОТП Факторинг"), а відтак, на його думку, наявні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4 , а також скасування державної реєстрації обтяження на нерухоме майно.

Крім того, посилаючись на наявність у відповідача-2 ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №CNL-007/110/2007 від 26.06.2007 року, який забезпечений іпотекою за укладеним Іпотечним договором №РСL-007/110/2007 від 26.06.2007 року, в рахунок погашення такої заборгованості просить також звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2021 року відкрито провадження у справі №910/21021/20(910/9903/21) за вказаною позовною заявою, а також залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстова В.О. та в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

За наслідками розгляду заявлених позовних вимог рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі №910/21021/20 (910/9903/21) позов задоволено повністю; застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності, здійсненої 10.10.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О.: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 30942363, номер запису про право власності: 3283 в книзі: д.110-198, ПІБ: ОСОБА_4 , форма власності: приватна, частка власності: 1/1, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 13.10.2010; підстава виникнення права власності: договір довічного утримання, 5245, 10.10.2010, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О.; скасування державної реєстрації обтяження: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 10343395; зареєстроване: 10.10.2010 19:26:59 за № 10343395, реєстратором: Приватний нотаріус Селіверстов В.О., АДРЕСА_6, 443-74-64, 490-97-95. Підстава обтяження: Договір довічного утримання, р.№ 5245, 10.10.2010, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О., бланки серії ВРА № 455864, № 455865, № 455866, № 455867, № 455868, № 455869. Об`єкт обтяження: квартира, Загальна площа квартири 72,00 кв.м., складається із 3 кімнат, житловою площею 48,20 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 30942363; звернуто стягнення на підставі договору іпотеки № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 року на нерухоме майно - квартиру, загальною площею 72,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNL-007/110/2007 від 26.06.2007 у розмірі 111 091,76 доларів США, на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна"; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 8531,82 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 8531,82 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 8531,82 грн. судового збору.

Судове рішення місцевого господарського суду мотивовано доведеністю позовних вимог та їх обґрунтованістю належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 з даним рішенням суду не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, зазначає про помилковість висновків суду про нікчемність договору довічного утримання та про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Крім того, за твердженням апелянта, судом першої інстанції залишено поза увагою зміни, внесені до Закону України "Про іпотеку" згідно Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 15.03.2022 року №2120-ІХ, в частині зупинення звернення стягнення на предмет іпотеки на прилюдних торгах на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваного рішення, колегія суддів вбачає підстави для його часткового скасування, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 26.06.2007 між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та ОСОБА_1 (позичальник), укладений кредитний договір №CNL- 007/110/2007, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 100 000 дол. США, а останній зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити 13,99 % процентів за користування кредитом, у порядку та на умовах визначених у кредитному договорі.

Дата остаточного повернення кредиту - 26.06.2022 (ч. 1 договору).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 26.06.2007 №CNL- 007/110/2007 між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та Банком укладено договір іпотеки від 26.06.2007 №PCL-007/110/2007, за яким предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 72,00 кв.м.

Вартість предмета іпотеки визначається за згодою сторін у розмірі 1 403 698,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 277 960,00 дол. США (пункт 4.4 іпотечного договору).

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2761.

Відповідно до витягу з Державного реєстру іпотек відповідне обтяження на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 72,00 кв.м. зареєстровано 26.06.2007 за ЗАТ "ОТП Банк".

Також, судом встановлено, що 05.11.2010 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю, згідно з яким продавець продав (переуступив) покупцю право на Кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, зокрема, кредитний договір від 26.06.2007 року №CNL- 007/110/2007, укладений з ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07.02.2012 року у справі №2-665/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованість за кредитним договором від 26.06.2007 № CNL- 007/110/2007 у розмірі 916 178,43 грн.

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.12.2014 у справі №389/5286/14-ц заочне рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07.02.2012 у справі № 2-665/11 скасовано.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.09.2016 у справі № 389/5286/14-ц, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 29.08.2019, позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованість за кредитним договором у сумі 111 091,76 дол. США, що еквівалентно 237 9971,21 грн., а також 3 534,00 грн. судового збору.

Крім того, 19.10.2007 між ОСОБА_1 (позичальник) та ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк" та в подальшому ТОВ "ОТП Факторинг Україна", укладено кредитний договір №СМ-SМЕ 001/291/2007, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 120 000,00 дол. США. зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованої процентної ставки у розмірі 4,4 % річних.

За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, що передбачено п. 4.1.1. частини № 2 кредитного договору.

Датою остаточного повернення кредиту - 19.10.2014 (ч. 1 договору).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 19.10.2007 № СМ - SМЕ 001/291/2007 між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та Банком укладено договір іпотеки від 19.10.2007 № РМ - SМЕ 001/291/2007, предметом якого нежилі приміщення (в літ. А), загальною площею 61,00 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вартість предмета іпотеки визначається за згодою сторін у розмірі 831000,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 164554,45 дол. США.

З огляду на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 19.10.2007 № СМ - SМЕ 001/291/2007 ТОВ "ОТП Факторинг Україна" зверталося до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2017 у справі №757/17412/14-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.12.2018, позовні вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" суму заборгованості за кредитним договором №СМ-SME 001/291/2007 від 19.10.2007 в розмірі 104 621,35 доларів США, що еквівалентно 1 243 102,41 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку, та 4 537 323,81 грн., що разом складає 5 780 426,22грн., а також судові витрати в розмірі 3 654,00грн.

Разом з тим, судом також встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 02.09.2010 у справі № 2-8223/10 за позовною заявою ОСОБА_1 , ТОВ "Морське агентство "Укрмарін" до ПАТ "ОТП Банк" визнано недійсним кредитний договір № CNL-007/110/2007 від 26.06.2007; визнано недійсним кредитний договір № СМ- SME001/291/2007 від 19.10.2007; визнано недійсним договір іпотеки № CM-SME001/291/2007 від 19.10.2007; визнано недійсним договір іпотеки № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007; вилучено з Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, майно яке було передано в іпотеку за договором іпотеки № CM-SME001/291/2007 від 19.10.2007, а саме: нежитлові приміщення (в літ. А), загальною площею 61 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; вилучено з Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, майно яке було передано в іпотеку за договором іпотеки № CNL-007/110/2007 від 26.06.2007, а саме: житлове приміщення, загальною площею 72 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; внесено до державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо нерухомого майна, яке передано в іпотеку за договором іпотеки № CM-SME001/291/2007 від 19.10.2007, а саме: нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; внесено до державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо нерухомого майна, яке передано в іпотеку за договором іпотеки № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007, а саме: житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15.11.2013 заочне рішення Київського районного суду м. Донецька від 02.09.2010 скасоване та призначено справу до розгляду.

12.05.2014 Київським районним судом м. Донецька постановлено ухвалу, якою вищезазначену позовну заяву передано до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю.

04.11.2016 Печерським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою прийнято до провадження матеріали об`єднаної цивільної справи №757/17412/14-ц за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ "Морське агентство "Укрмарін", AT "ОТП Банк" про стягнення заборгованості та за позовом ОСОБА_1 , ТОВ "Морське агентство "Укрмарін" до AT "ОТП Банк", третя особа ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними, призначено справу до розгляду.

27.03.2017 ухвалою Печерського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 , ТОВ "Морське агентство "Укрмарін" до AT "ОТП Банк", третя особа ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними залишено без розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2018 №757/17412/14-ц, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.12.2018, задоволено заяву ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та допущено поворот виконання заочного рішення Київського районного суду м.Донецька від 02.09.2010, а саме ухвалено:

- визнати чинною державну реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна: нежитлового приміщення, загальною площею 61 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки № СМ-SМЕ001/291/2007 від 19.10.2007, датою внесення заборони у Державний реєстр іпотек: 19.10.2007; та житлового приміщення, загальною площею 72 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки № РСL-007/110/2007 від 26.06.2007 датою внесення заборони у Державний реєстр іпотек:26.06.2007;

- відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про обтяження іпотекою (зареєстрованою в реєстрі за № 5273з) і про заборону відчуження нерухомого майна (зареєстрованою в реєстрі за № 5274з) на підставі укладеного між ЗАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Морське агентство "Укрмарін" договору іпотеки (майнової поруки) № СМ-SМЕ001/291/2007 від 19.10.2007 - нежитлового приміщення, загальною площею 61 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з відмітками про відновлення раніше вилученого запису;

- відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про обтяження іпотекою (зареєстрованою в реєстрі за № 2761) і про заборону відчуження нерухомого майна (зареєстрованою в реєстрі за № 2762) на підставі укладеного між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 договору іпотеки № РСL-007/110/2007 від 26.06.2007 - нерухомого майна - квартири, загальною площею 72 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з відмітками про відновлення раніше вилученого запису.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 05.02.2019 на підставі постанови від 27.12.2018 у справі № 757/17412/14-ц ТОВ "ОТП Факторинг Україна" зареєстровано іпотечне обтяження та встановлено заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 , із зазначенням, що відповідне обтяження із забороною є дійсними з 26.06.2007 та мають статус відновлених замість раніше вилучених записів.

У той же час, як зазначає позивач, з реєстру прав власності на нерухоме майно слідує, що 13.10.2010 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого 10.10.2010 за № 5245.

Вважаючи, що договір довічного утримання від 10.10.2010 року №5245, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , є нікчемним та не породжує жодних юридичних наслідків, крім його недійсності, оскільки укладений без згоди іпотекодержателя (ПАТ "ОТП Банк", правонаступником якого виступає ТОВ "ОТП Факторинг Україна"), позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4 , а також скасування державної реєстрації обтяження на нерухоме майно.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4 , а також скасування державної реєстрації обтяження на нерухоме майно, з огляду на таке.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 572 ЦК України, силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); відповідні положення наведено також у ч. 2 ст. 11 Закону України "Про заставу" за якою заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом частини першої статті 584 ЦК України, частини 1 ст. 12 Закону України "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором застави (ч. 2 ст. 589 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про заставу").

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини 1 статті 576 ЦК України, що корелюється з частиною 1 статті 5 Закону України "Про іпотеку", предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Частина 1 статті 1 Закону України "Про іпотеку" визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням.

Статтею 17 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

У частинах першій, другій статті 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України "Про іпотеку", та зазначено, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Колегією суддів враховано, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 10.08.2018 № 757/17412/14-ц, яка набрала законної сили, здійснено поворот виконання рішення Київського районного суду м. Донецька від 02.09.2010 про визнання недійсними, зокрема, договорів іпотеки № CM-SME001/291/2007 від 19.10.2007, № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007, та вилучення з Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записів про іпотеку нежитлових приміщень (в літ. А), загальною площею 61 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 3; житлового приміщення, загальною площею 72 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

05.02.2019 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки на підставі постанови від 27.12.2018 у справі № 757/17412/14-ц ТОВ "ОТП Факторинг Україна" зареєстровано іпотечне обтяження та встановлено заборону відчуження квартири АДРЕСА_3 , із зазначенням, що відповідне обтяження із забороною є дійсними з 26.06.2007 та мають статус відновлених замість раніше вилучених записів.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідні іпотечні обтяження із забороною відчуження є дійсними з 26.06.2007, тобто з моменту вчинення первинного запису, а права та обов`язки сторін, зокрема, за договором іпотеки №PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 є чинними.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц вказано, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Отже, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи відповідача-1 щодо добросовісності набуття останнім права власності на квартиру АДРЕСА_3 , з огляду на відсутність на час вчинення договору довічного утримання від 10.10.2010 відомостей про обтяження даного нерухомого майна.

Одночасно суд приймає до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 для забезпечення єдності судової практики відступила шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

Означена конкретизація висновків полягала у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

У той же час, даний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2416/17 викладений у постанові від 15.06.2021, у зв`язку з чим не є релевантним до даних правовідносин, що виникли значно раніше, а саме внаслідок прийняття ухвали Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2018 №757/17412/14-ц про поворот виконання рішення Київського районного суду м. Донецька від 02.09.2010 про визнання недійсними, зокрема, договорів іпотеки № CM-SME001/291/2007 від 19.10.2007, № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007, та вилучення з Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записів про іпотеку нежитлових приміщень (в літ. А), загальною площею 61 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 3; житлового приміщення, загальною площею 72 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 3, кв. 20.

Більш того суд наголошує, що іпотечне обтяження та встановлення заборони відчуження спірного нерухомого майна в державному реєстрі на підставі вказаної ухвали суду від 10.08.2018 у справі №757/17412/14-ц проведено ще 05.02.2019 із зазначенням, що відповідне обтяження ТОВ "ОТП Факторинг Україна" із забороною є дійсними з 26.06.2007 та мають статус відновлених замість раніше вилучених записів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку").

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Частиною 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Судом встановлено та скаржником відповідних обставин не спростовано, що іпотекодержателем за Договором іпотеки №PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 не надавалася згода на передачу права власності на спірне нерухоме майно - квартиру, загальною площею 72,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого 10.10.2010 за № 5245. Доказів зворотнього матеріали справи не містять та апелянтом не надано.

У свою чергу, відповідач-2 посилається на ч. 2 ст. 754 ЦК України, за якою на майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача.

Проте, оскільки договір довічного утримання, зареєстрований 10.10.2010 за № 5245, вчинений всупереч вимогам ч. 3 ст.12 Закону України "Про іпотеку", то останній у силу ст.215 ЦК України є нікчемним. Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №125/274/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17, погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 369/2770/16-ц та від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Згідно з частинами 1, 2 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи, що договір довічного утримання, зареєстрований 10.10.2010 за № 5245, є нікчемним та не породжує жодних юридичних наслідків, крім його недійсності, Господарський суд міста Києва дійшов заснованого на законі висновку про можливість застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності, здійсненої 10.10.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О.: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 30942363, номер запису про право власності: 3283 в книзі: д.110-198, ПІБ: ОСОБА_4, форма власності: приватна, частка власності: 1/1, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 13.10.2010; підстава виникнення права власності: договір довічного утримання, 5245, 10.10.2010, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О.; скасування державної реєстрації обтяження: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 10343395; зареєстроване: 10.10.2010 19:26:59 за № 10343395, реєстратором: Приватний нотаріус Селіверстов В.О., АДРЕСА_6, 443-74-64, 490-97-95. Підстава обтяження: Договір довічного утримання, р.№ 5245, 10.10.2010, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О., бланки серії ВРА № 455864, № 455865, № 455866, № 455867, № 455868, № 455869. Об`єкт обтяження: квартира, Загальна площа квартири 72,00 (сімдесят дві цілих) кв.м., складається із 3 (трьох) кімнат, житловою площею 48,20 (сорок вісім цілих двадцять сотих) кв.м., адреса: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 30942363.

Посилання скаржника про порушення Господарським судом міста Києва норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення в наведеній частині не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника щодо пропуску позивачем строку позовної давності та відсутності поважності причин пропуску такого строку.

Так, за змістом статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 3 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Аналіз частини третьої статті 261 ЦК України свідчить, що перебіг позовної давності пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.08.2019 у справі №903/373/18, від 10.09.2019 у справі №915/495/18, від 27.10.2020 у справі №914/2150/18, від 24.02.2021 у справі №405/1018/17, від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин, що випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права.

Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в пункті 23.6 постанови від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) та в пунктах 61, 62 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19).

Отже, суд вправі надати особі (визнати право) на судовий захист порушеного права за сукупності умов: особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали йому звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, вказавши та надавши також суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України); суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і тим самим дійде висновку про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

Судом враховано, що наслідки недійсності нікчемного договору довічного утримання, зареєстрованого 10.10.2010 за №5245, полягають у скасуванні державної реєстрації права власності та скасуванні державної реєстрації обтяження, здійсненої 10.10.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О. щодо відчуженого за вказаним правочином нерухомого майна.

У той же час, відновлення прав іпотекодержателя ТОВ "ОТП Факторинг Україна" з дати первинного запису 26.06.2007 здійснено лише 05.02.2019 року на підставі постанови Київського апеляційного суду від 27.12.2018 року у справі №757/17412/14-ц, якою залишено без змін ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2018 № 757/17412/14-ц, про задоволення заяви ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про поворот виконання заочного рішення Київського районного суду м. Донецька від 02.09.2010 у справі № 2-8223/10.

З огляду на наведене, обґрунтованими є твердження місцевого господарського суду стосовно поважності причин пропуску позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки про вчинену на виконання нікчемного правочину державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 позивач дізнався лише 05.02.2019 року при відновленні в державному реєстрі свого права іпотекодержателя.

Судом також враховано, що після отримання 05.02.2019 року при відновленні державної реєстрації іпотечного обтяження та встановлення заборони відчуження спірного нерухомого майна інформації про вибуття іпотечного майна з володіння іпотекодавця ОСОБА_1 , ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулося до Печерського районного суду міста Києва з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04.11.2019 у справі № 757/58613/19-ц заяву ТОВ "ОТП Факторинг Україна" залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14.02.2020 у справі № 757/58613/19-ц позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.07.2020 ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14.02.2020 у справі №757/58613/19-ц скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У подальшому, внаслідок відкриття Господарським судом міста Києва справи № 910/21021/20 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , ТОВ "ОТП Факторинг Україна" подало заяву про залишення позову у справі №757/58613/19-ц без розгляду.

Одночасно суд наголошує, що об`єктивна можливість застосування наслідків нікчемного правочину та звернення стягнення на предмет іпотеки в ТОВ "ОТП Факторинг Україна" виникла саме після прийняття Печерським районним судом м. Києва від 10.08.2018 № 757/17412/14-ц ухвали про поворот виконання заочного рішення Київського районного суду м. Донецька від 02.09.2010 у справі № 2-8223/10, яким було визнано недійсним договір іпотеки № PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 та вилучено з Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна спірне нерухоме майно, передане в іпотеку.

Поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Так, за відсутності відповідного судового рішення про поворот виконання заочного рішення Київського районного суду м. Донецька від 02.09.2010 у справі №2-8223/10, можливість ТОВ "ОТП Факторинг Україна" здійснити захист свого порушеного права була обмежена, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє посилання скаржника на можливість позивача значно раніше дізнатись про порушення його прав шляхом вибуття відповідного нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, з власності іпотекодавця ОСОБА_1 .

Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 року по справі № 910/10963/19.

Протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.1992).

Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

За наведених обставин у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску ТОВ "ОТП Факторинг Україна" строку позовної давності при звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставні, необґрунтовані та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак підстав для її задоволення та скасування відповідного рішення в наведеній частині не вбачається.

Щодо правомірності звернення стягнення на нерухоме майно відповідача, що є предметом іпотеки за укладеним із банком іпотечним договором, у рахунок погашення наявної заборгованості шляхом проведення прилюдних торгів судова колегія зазначає наступне.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення в наведеній частині, господарський суд міста Києва, дійшов висновку про можливість в межах позовного провадження звернути стягнення на нерухоме майно боржника, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, що є предметом іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором.

Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду з даними висновками суду не може погодитись, виходячи з такого.

Згідно ч. 14 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до п. 7 ч. 2 статті 42, ч. 1, п. 2 ч. 2 статті 43 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Подання декількох позовів до одного того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями залежно від конкретних обставин може визнаватися зловживанням процесуальними правами, як дій, що суперечать завданню господарського судочинства.

Як було встановлено вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

Відповідно до зазначених на конверті відомостей 16.06.2021 року, тобто через 112 днів після відкриття Господарським судом міста Києва провадження у справі №910/21021/20 про неплатоспроможність, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про застосування наслідків нікчемного правочину та звернення стягнення на іпотечне майно, в якій, в тому числі, просить в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №CNL-007/110/2007 від 26.06.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки №РСL-007/110/2007 від 26.06.2007 року, а саме: житлове приміщення, загальною площею 72 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.

Частинами 2, 3, 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства унормовано, що забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є забезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Майнові вимоги кредиторів до боржника мають бути виражені в національній валюті України і заявлені до господарського суду в порядку, встановленим цією статтею. Заява кредитора, в тому рахунку має містити розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені), виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника та їх обґрунтування, відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог, документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника, докази сплати судового збору, надсилання заяви боржнику і розпоряднику майна. Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні.

Статтею 64 Кодексу України з процедур банкрутства унормовано черговість задоволення вимог кредиторів. Відповідно до положень цієї статті та ч. 2 ст. 47 цього Кодексу вимоги кредитора про погашення заборгованості зі сплати неустойки (пені, штрафу) задовольняються в шосту чергу. Погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення здійснюється в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Тлумачення частини 14 ст. 39, статей 45, 64 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку про те, що пред`явлення забезпеченим кредитором вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі про банкрутство.

Це виключає "паралельність" двох проваджень і прийняття двох судових рішень за вимогами забезпеченого кредитора з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

В позовному провадженні вимоги забезпеченого кредитора шляхом звернення стягнення на майно спрямовані на отримання грошових коштів від продажу в примусовому порядку майна, яке є предметом забезпечення зобов`язань, для погашення заборгованості за зобов`язаннями які вони забезпечують. За результатами такого позовного провадження судом приймаються рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого ч. 1 ст. 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна. За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів. Розпорядник майна за результатами попереднього засідання вносить до реєстру вимог кредиторів відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов`язаннями, наявність права вирішального голосу в представницьких органах кредиторів, черговість задоволення кожної вимоги. Неустойка (штраф, пеня) враховується в реєстрі вимог кредиторів окремо від основних зобов`язань у шосту чергу. Погашення неустойки (штрафу, пені) у справі про банкрутство можливе лише в ліквідаційній процедурі.

Ухвала попереднього засідання за результатами розгляду грошових вимог кредиторів є формою судового рішення про повне або часткове визнання або відмову у визнанні грошових вимог кредитора до боржника та підставою для задоволення (погашення) визнаних грошових вимог у порядку передбаченому Кодексом України з процедур банкрутства.

Відтак, предмет і підстави вимог забезпеченого кредитора до боржника, як у позовному провадженні шляхом звернення стягнення на майно для погашення заборгованості, так і в процедурах банкрутства є аналогічними.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до положень ч. 14 ст. 39, статей 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства не допускається інше, ніж у порядку передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі про банкрутство пред`явлення забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення.

Таким чином, на переконання суду, пред`явлення ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 16.06.2021 року до Господарського суду міста Києва позовної заяви до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на іпотечне майно з метою погашення наявної у ОСОБА_1 заборгованості після відкриття Господарським судом міста Києва 24.02.2021 року провадження у справі про неплатоспроможність останнього суперечить вимогам ч. 14 ст. 39, статей 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства та не узгоджується з положеннями п. 7 ч. 2 ст. 42, ст. 43 ГПК України.

Відтак, відповідно до вказаних норм законодавства забезпечений кредитор, з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство, пред`являти вимоги до боржника має тільки в межах справи про банкрутство і вимагати їх задоволення в порядку, передбаченому нормами Кодексу України з процедур банкрутства.

Зі змісту позовної заяви у даній справі вбачається, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" просить суд у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №CNL-007/110/2007 від 26.06.2007 року, що підтверджена рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.09.2016 у справі № 389/5286/14-ц, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 29.08.2019, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки №РСL-007/110/2007 від 26.06.2007 року, а саме: житлове приміщення, загальною площею 72 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.

Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції на підставі відомостей з Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" та Єдиного державного реєстру судових рішень, 22.03.2021 ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва у справі №910/21021/20 про неплатоспроможність ОСОБА_1 із заявою з грошовими вимогами до боржника на суму 3 082 029,81грн.

Вимоги кредитора ґрунтуються, в тому числі, на заборгованості боржника за Кредитним договором №CNL-007/110/2007 від 26.06.2007 року, що підтверджена судовими рішеннями у справі №389/5286/14-ц, та є забезпеченими згідно Договору іпотеки №РСL-007/110/2007 від 26.06.2007.

За наслідками розгляду кредиторських вимог у попередньому засіданні господарським судом міста Києва в ухвалі від 09.06.2021 року у справі №910/21021/20, залишеній без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 року та Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 01.12.2021 року, серед інших, визнано грошові вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 на суму 10 513 406,69 грн., з яких 4 540,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 10 508 866,69 грн. - вимоги, що забезпечені заставою фізичної особи.

Тобто, вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна", які ґрунтуються на тих самих кредитному договорі і договорі іпотеки, що і вимоги, заявлені у позовному провадженні у справі №910/21021/20(910/9903/21), вже розглянуто та задоволено судом шляхом визнання ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заставним кредитором у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційним судом досліджено як зміст ухвали господарського суду міста Києва від 09.06.2021 року у справі №910/21021/20 про визнання вимог ТОВ "ОТП Факторинг Україна", так і зміст позовної заяви у справі №910/21021/20(910/9903/21), та встановлено фактичну відповідність розміру визнаної судом на підставі тих самих договорів заборгованості із розміром вимог, заявлених у позовному провадженні.

Вказані вище обставини свідчать про аналогічність предмету і підстав вимог забезпеченого кредитора до боржника, як у позовному провадженні шляхом звернення стягнення на майно для погашення заборгованості, так і в процедурі банкрутства.

Відповідно до положень ч. 14 ст. 39, статей 45, 47 Кодексу України з процедур банкрутства пріоритетним є прийняття судового рішення про визнання кредиторських вимог забезпеченого кредитора по відношенню до позовного провадження у справі про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно боржника. Провадження у справі, за позовом про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно боржника, складом суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, має бути зупинене на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України до вирішення у справі про банкрутство питання щодо визнання кредиторських вимог забезпеченого кредитора і прийняття з цього приводу судового рішення. Після прийняття у справі про банкрутство судового рішення щодо розгляду кредиторських вимог забезпеченого кредитора, провадження у справі за позовом про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно, підлягає поновленню і закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Якщо на момент отримання матеріалів справи позовного провадження про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно, направлених в справу про банкрутство на підставі ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, у справі про банкрутство вже прийняте судове рішення щодо розгляду кредиторських вимог забезпеченого кредитора, то провадження у справі за таким позовом забезпеченого кредитора підлягає закриттю судом у провадженні якого знаходиться справа про банкрутство на тій же підставі.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності закриття на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України позовного провадження після прийняття господарським судом ухвали за результатами розгляду кредиторських вимог, викладена Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.09.2021 у справі №904/4455/19 та в подальшому знайшла своє відображення, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №910/638/20(925/18420) та від 15.09.2022 у справі №914/2252/20(914/2794/21).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки Верховного Суду про необхідність закриття на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України позовного провадження після прийняття господарським судом ухвали за результатами розгляду кредиторських вимог, беручи до уваги аналогічність предмету і підстав вимог забезпеченого кредитора до боржника, як у позовному провадженні у справі №910/21021/20(910/9903/21) в частині звернення стягнення на майно для погашення заборгованості, так і в процедурі неплатоспроможності ОСОБА_1 у справі №910/21021/20, з метою виключення "паралельності" двох проваджень і прийняття двох судових рішень за вимогами забезпеченого кредитора з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №910/21021/20(910/9903/21) в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 шляхом проведення прилюдних торгів на підставі п.3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

На вказані вище обставини, які були встановлені апеляційним судом, суд першої інстанції уваги не звернув, дійсних обставин, що мають значення для справи, не з`ясував, а також не дотримався вимог ГПК України та Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про розгляд позовної заяви ТОВ "ОТП Факторинг Україна" по суті заявлених ним вимог в наведеній частині.

Разом з тим, судова колегія також звертає увагу позивача на наступне.

Згідно частин 6, 8 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, здійснюється лише в межах провадження у справі про банкрутство. Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство. Щодо задоволення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, дія мораторію припиняється автоматично після спливу 170 календарних днів з дня введення процедури розпорядження майном, якщо господарським судом протягом цього часу не було винесено постанову про визнання боржника банкрутом або ухвалу про введення процедури санації.

Щодо застосування до спірних правовідносин частин 6, 8 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, якими передбачено задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.09.2021 у справі №905/1923/15, згідно якої забезпечений кредитор після спливу 170 календарних днів з дня введення процедури розпорядження майном має право звернутися до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, із заявою про надання судом згоди на звернення стягнення на майно, яке є предметом забезпечення, за результатами розгляду якої суд виносить відповідну ухвалу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №910/638/20(925/18420).

При цьому, судова колегія наголошує, що системний аналіз абзацу другого частини чотирнадцятої ст. 39, абзацу 6 ч. 5, абзацу 2 ч. 6 ст. 41 КУзПБ приводить до висновку про те, що процесуальною формою отримання дозволу на задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, є ухвала суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, постановлена за результатами розгляду заяви кредитора, вимоги якого є забезпеченими.

Заява про надання дозволу на звернення стягнення на майно боржника, яке є предметом забезпечення у розумінні приписів абзацу 6 ч.5, абзацу 2 ч.6 ст.41 КУзПБ не тотожна позовним майновим вимогам забезпеченого кредитора до боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, які підлягають розгляду в порядку ст. 7 КУзПБ за своїм суб`єктним складом, порядком розгляду, виді судового рішення, яке приймається за результатами розгляду тощо, суд не може на власний розсуд трансформувати таку позовну заяву у відповідну заяву про надання дозволу на звернення стягнення на майно боржника, яке є предметом забезпечення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №914/2252/20(914/2794/21).

Як було зазначено вище, у даній справі ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою 16.06.2021 року, тобто через 112 днів після відкриття Господарським судом міста Києва провадження у справі №910/21021/20 про неплатоспроможність, чим не дотрималось вимог Кодексу України з процедур банкрутства.

Крім того, ані станом на дату прийняття оскаржуваного судового рішення, ані на момент проведення судового засідання апеляційного господарського суду позивачем не надано та в матеріалах даної справи відсутня ухвала суду, прийнята у справі №910/21021/20 про неплатоспроможність ОСОБА_1 за наслідками розгляду відповідної заяви ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про надання згоди на звернення стягнення на майно, яке є предметом забезпечення, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у нього в даному випадку права задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника, що є предметом забезпечення.

Водночас, судова колегія звертає увагу заявника, що після спливу 170 календарних днів з дня введення процедури реструктуризації боргів боржника, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не позбавлене права та можливості звернутися до господарського суду міста Києва у справі №910/21021/20 із заявою про надання судом згоди на звернення стягнення на майно, яке є предметом забезпечення.

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти російської федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»).

Названий Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на. кожен довід (рішення Європейського суду з прав, людини у справі «Трофимчук проти України»).

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Оскільки встановлені судом в даній постанові обставини є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та закриття провадження у справі в цій частині, апеляційний господарський суд не вважає за необхідне здійснювати правову оцінку обставин справи та доводів скаржника стосовно правомірності висновків суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у період дії в Україні воєнного стану, оскільки це не впливає на результат розгляду даної справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

В силу положень ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо: суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини 1 статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Враховуючи викладене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки прийнято з порушеннями норм права при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак наявні правові підстави для її часткового задоволення, скасування оскаржуваного рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки і закриття провадження у справі №910/21021/20(910/9903/21) в цій частині, в той час як в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, часткове скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину підлягають перерозподілу судові витрати, а тому витрати позивача з оплати судового збору у розмірі 4 540,00 грн. за подання позовної заяви стосовно двох вимог немайнового характеру у відповідності до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 пропорційно по 1 513,33 грн. шляхом їх стягнення на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна".

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21) задовольнити частково.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року у справі №910/21021/20(910/9903/21) скасувати частково.

3.Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

4.Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності, здійсненої 10.10.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О.: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 30942363, номер запису про право власності: 3283 в книзі: д.110-198, ПІБ: ОСОБА_4 , форма власності: приватна, частка власності: 1/1, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 13.10.2010; підстава виникнення права власності: договір довічного утримання, 5245, 10.10.2010, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О.; скасування державної реєстрації обтяження: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 10343395; зареєстроване: 10.10.2010 19:26:59 за №10343395, реєстратором: Приватний нотаріус Селіверстов В.О., АДРЕСА_6, 443-74-64, 490-97-95. Підстава обтяження: Договір довічного утримання, р.№5245, 10.10.2010, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О., бланки серії ВРА №455864, №455865, №455866, №455867, №455868, №455869. Об`єкт обтяження: квартира, Загальна площа квартири 72,00 (сімдесят дві цілих) кв.м., складається із 3 (трьох) кімнат, житловою площею 48,20 (сорок вісім цілих двадцять сотих) кв.м., адреса: АДРЕСА_1 , номер РПВН:30942363.

5.Провадження у справі №910/21021/20(910/9903/21) в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №PCL-007/110/2007 від 26.06.2007 шляхом проведення прилюдних торгів закрити.

6.Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (03150, м. Київ, вул. Фізкультури, 28Д, ідентифікаційний номер 36789421) 1 513,33 грн. судового збору.

7.Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"(03150, м.Київ, вул. Фізкультури, 28Д, ідентифікаційний номер 36789421) 1 513,33 грн. судового збору.

8.Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (03150, м. Київ, вул. Фізкультури, 28Д, ідентифікаційний номер 36789421) 1 513,33 грн. судового збору.

9.Доручити господарському суду міста Києва видати накази.

10.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

11.Справу повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 16.11.2022 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді Б.М. Поляков

Б.М. Грек