РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.11.2022Справа № 577/3759/20

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Петрук Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом ОСОБА_1

до 1. Державного підприємства "Вирівське";

2. Фонду державного майна України;

про визнання протиправними і скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Конотопського міськрайонного суду Сумської області з позовом до Державного підприємства "Вирівське" та Фонду державного майна України про: визнання протиправним та скасування наказу Фонду державного майна України №1437 від 27.08.2020 "Про звільнення директора Державного підприємства "Вирівське"; визнання протиправним та скасування наказу виконуючого обов`язки директора Державного підприємства "Вирівське" Голуб Ю.Ю. №17-к/2 від 03.09.2020 "Про звільнення з роботи"; поновлення позивача на роботі в Державному підприємстві "Вирівське" на посаді директора цього підприємства; стягнення з Державного підприємства "Вирівське" середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки в сумі 4577,40 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4577,40 грн та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 9154,80 грн.

Постановою Сумського апеляційного суду від 16.02.2021 було залишено без змін ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08.12.2020, якою було закрито провадження у цивільній справі, оскільки справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01.03.2021 матеріали позовної заяви та справу було направлено за підсудністю до Господарського суду Сумської області.

30.03.2021 матеріали справи надійшли до Господарського суду Сумської області.

Ухвалою суду від 01.04.2021 (суддя Заєць С.В.) було повернуто позовну заяву.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 було скасовано вказану ухвалу суду, а справу направлено до Господарського суду Сумської області для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 16.06.2021 було заявлено та задоволено самовідвід судді Заєць С.В.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею по справі було визначено суддю Резніченко О.Ю. 18.06.2021 матеріали справи були отримані суддею.

Ухвалою суду від 23.06.2021 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання по справі.

Другий відповідач 13.07.2021 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог. Також, другим відповідачем 13.07.2021 було подано клопотання про передачу справи за підсудністю до Господарського суду м. Києва.

21.07.2021 перший відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує.

Перший відповідач 23.07.2021 надав до суду клопотання, в якому просить суд залишити позовну заяву без розгляду.

Ухвалою суду від 23.07.2021 клопотання позивача про зупинення провадження у справі задоволено, зупинено провадження у справі до закінчення касаційного провадження у даній справі відповідно до ухвали Верховного Суду від 13.05.2021.

Постановою Верховного суду України від 27.01.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без задоволення. Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08.12.2020 та постанову Сумського апеляційного суду від 16.02.2021 року залишено без змін.

19.05.2022 матеріали справи надійшли до Господарського суду Сумської області.

Ухвалою суду від 20.05.2022 провадження у справі №577/3759/20 поновлене, підготовче засідання призначене на 22.06.2022.

Ухвалою Господарського суду Сумської області вирішено передати справу №577/3759/20 за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

11.07.2022 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №577/3759/20.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2022 справу №577/3759/20 передано на розгляд судді Лиськову М.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 прийнято справу №577/3759/20 до провадження та ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 07.09.2022.

19.08.2022 Фондом державного майна України подано до суду відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує.

06.09.2022 від Державного підприємства "Вирівське" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

07.09.2022 позивачем подано клопотання про долучення документів.

Протокольною ухвалою суду від 07.09.2022 судом відмовлено у задоволенні клопотання Державного підприємства "Вирівське" про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 05.10.2022.

04.10.2022 від Державного підприємства "Вирівське" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

05.10.2022 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.10.2022.

18.10.2022 від Державного підприємства "Вирівське" надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

19.10.2022 судом відкладено розгляд справи по суті на 09.11.2022.

09.11.2022 в судове засідання з`явились представники відповідача 1 та відповідача 2. Представник позивача у судове засідання не з`явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі, просили суд у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 09.11.2022 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 з 01.02.1997 призначений на посаду та працював директором Державного насінницького сільськогосподарського підприємства «Вирівське». в подальшому перейменована на Державне підприємство «Вирівське».

27.08.2020 наказом №1437 Фонду державного майна позивача звільнено з посади директора на підставі п.5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

З цим наказом позивач ознайомлений 01.09.2020.

03.09.2020 виконуючим обов`язки директора Голуб Юрієм Юрієвичем видано наказ про звільнення позивача з займаної посади на підставі наказу №1437 від 27.08.2020, виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу за ст. 44 КЗпП України.

07.09.2020 вказаний наказ та трудову книжку отримано позивачем.

Згідно пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Однак, позивач вважає, що, приймаючи рішення про його звільнення з підстав, передбачених п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП, відповідач умисно проігнорував ті обставини, що позивач займав посаду директора у державному підприємстві, а не у господарському товаристві, з огляду на що позивач не займав посаду керівника у товаристві і не міг бути звільнений із застосуванням положень п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1365-р «Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна України» прийнято рішення про передачу із сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства до сфери управління Фонду, зокрема, єдиний майновий комплекс ДП «Вирівське» (код за ).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Наказом Фонду від 27.08.2020 № 1437 було звільнено ОСОБА_1 з посади директора ДП «Вирівське» з дати видання наказу на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Вищезазначений наказ Фонду листом від 27.08.2020 № 10-57-17160 направлено ДП «Вирівське».

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Відповідно до частини 3 статті 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Постановою Касаційного цивільного Верховного суду від 07.02.2018 у справі № 711/5711/16-ц було зроблено наступні висновки.

Тлумачення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України свідчить, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

Згідно статті 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивілістичним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель "роботодавець - працівник", властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством.

Таким чином, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів.

Встановлена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівників.

При цьому, за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, підставою для розірвання договору є рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.

Таким чином, припинення трудового договору з посадовою особою на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України залежить від волі власника.

У пункті 1.1 Статуту визначено, що Державне підприємство «Вирівське» є державним унітарним підприємством, що діє як державне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України, що іменується Суб`єкт управління Підприємством.

Пунктом 10.2 Статуту ДП «Вирівське» визначено, що управління діяльністю Підприємства здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається Статутом та чинним законодавством України.

Пунктом 10.3 Статуту вказано, що виконавчим органом Підприємства є Директор, який є посадовою особою.

Пункт 10.5 Статуту говорить про те, що управління Підприємством здійснюється Директором, який підзвітний Суб`єкту управління Підприємством.

Пунктом 10.11 визначено, що Суб`єкт управління Підприємством має право у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень Директора та розірвання з ним трудових відносин, а також трудового контракту або прийняття рішення про відсторонення Директора. повноваження

Надаючи оцінку положенням Статуту Товариства, нормам цивільного законодавства, судом встановлено наявність саме у Фонду державного майна України повноважень на звільнення позивача.

01.06.2014 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" від 13.05.2014, відповідно до підп. 1 п. 1 якого ч.1 ст. 41 КЗпП України доповнено п. 5 такого змісту: " 5) припинення повноважень посадових осіб", а також ч. 3 цього Закону доповнено ч. 3 ст. 99 ЦК України: " 3. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень".

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності спорів між керівниками чи членами органу управління суб`єктів господарювання. За правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 цього Кодексу (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 січня 2010 року № 1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на вказане, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Зміст частини третьої статті 99 та частини четвертої статті 145 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства відкликати члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17 (провадження № 14-471цс18).

Отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття "посадових осіб", так і типу та організаційно- правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002р. № 5 організаційно-розпорядчими обов`язками є обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів ( начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт ( майстри, виконроби, бригадири тощо).

Перелік посадових осіб, з якими може бути припинений трудовий договір на підставі п.5 ч. 41 КЗпП України та обмеження щодо застосування звільнення працівника на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України в залежності від виду трудового договору (строковий чи безстроковий), законодавством не передбачена.

Положеннями Статуту ДП «Вирівське» встановлено, що директор Підприємства є посадовою особою Підприємства.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що ОСОБА_1 як директор підприємства, обіймав посаду, пов`язану з виконанням управлінських функцій, а тому відноситься до категорії посадових осіб, на яких поширювалась дія п.5 ст.41 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ про звільнення позивача №17-10/2 від 03.09.2020 у зв`язку з припиненням повноважень згідно п. 5 ч. 1 ст 41 КЗпП України, прийнятий в.о. Директора ДП «Вирівське» Ю.Ю. Голуб, на підставі наказу ФДМ від 27.08.2020 №1437 "Про звільнення директора державного підприємства «Вирівське».

Враховуючи те, що відповідачем виконані усі вимоги чинного на момент звільнення позивача законодавства щодо застосування п. 5 ст. 41 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання звільнення позивача незаконним та поновлення її на роботі, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що "У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, оцінюючи доводи позивача щодо протиправності оскаржуваних наказів та зібрані у справі докази за принципом їх вірогідності, суд дійшов висновку про недоведеність вимог у цій частині належними та допустимими доказами.

Всі інші доводи позивача не спростовують висновків суду, наведених вище.

При цьому, оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказів від 27.08.2022 №1437 та №17-ук/2 від 03.09.2020 та поновлення позивача на роботі, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від даних вимог, суд вважає за необхідне відмовити і в задоволенні вимог в цій частині також.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі "Серявін проти України" від 10 травня 2011 року, пункт 58).

За таких обставин, приймаючи до уваги встановлені судом під час розгляду справи обставини, а також враховуючи положення цивільного та трудового законодавства, позивачем належними та допустимими доказами не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, які задоволенню не підлягають повністю.

Згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 16.11.2022.

Суддя М.О. Лиськов