ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Справа № 918/84/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Романець Х.В.

за участю представників сторін:

позивача - Казарян А.О., адвокат;

відповідача - Кулай О.І., Жуковський О.В., адвокат, Корень О.М., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "П`ятигірське" на рішення Господарського суду Рівненської області від 12 липня 2022 року у справі №918/84/22 (суддя Романюк Ю.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро"

до Фермерського господарства "П`ятигірське"

про визнання недійсним договору поставки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 липня 2022 року у справі №918/84/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" до Фермерського господарства "П`ятигірське" про визнання недійсним договору поставки задоволено.

Визнано недійсним договір поставки сільськогосподарської продукції № 200716/1 від 16.07.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" та Фермерським господарством "П`ятигірське".

Присуджено до стягнення з Фермерського господарства "П`ятигірське" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" 2 481 грн судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ФГ "П`ятигірське" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

22 серпня 2022 року від представника позивача на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому просить долучити до матеріалів справи №918/84/22 у якості доказів: завірену копію фінансової звітності ТОВ "Устя Агро" за 2019 рік, завірену копію квитанції №2 про прийняття Держстатом України фінансової звітності ТОВ "Устя Агро" за 2019 рік, завірену копію квитанції №2 про прийняття Держстатом України фінансової звітності ТОВ "Устя Агро" за 2020 рік.

08 вересня 2022 року від представника відповідача надійшли заперечення проти прийняття Північно-західним апеляційним господарським судом нових доказів, в якому останній просить суд не приймати до уваги дані докази.

Частинами 1-3 статті 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що докази, які позивач просить долучити до матеріалів справи не є новими доказами, оскільки наявні в матеріалах справи. Більше того, вказаним доказам судом першої інстанції надавалась правова оцінка при винесенні судового рішення у даній справі.

Відтак, колегія суддів оцінює вказані документи не як нові докази та приймає їх до уваги.

Безпосередньо в судовому засіданні представники сторін повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, рішення місцевого господарського суду - скасувати, прийнявши нове рішення, яким в позові відмовити.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 липня 2020 року між ТОВ "Устя Агро" (постачальник/позивач) та ФГ "П`ятигірське" (покупець/відповідач) був укладений договір поставки сільськогосподарської продукції №200716/1 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язувався передати у власність покупця соняшник урожаю 2020 року, що відповідає по якості ДСТУ 7011:1009, у кількості 800 тон (вісімсот топ) +/- 10 % (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його.

Згідно із п.2.1. договору загальна орієнтовна вартість товару за цим договором становить 7 200 000 грн (сім мільйонів двісті тисяч гривень 00 копійок) з ПДВ.

Пунктом 2.2. договору передбачено порядок оплати за поставку товару, зокрема:

- 80% від вартості товару покупець сплачує на протязі 14 банківських днів з моменту здійснення поставки;

- 20% від вартості товару покупець сплачує після отримання покупцем оригіналів усіх і належним чином оформлених документів: товарно-транспортні накладні; накладні на товар податкову накладну, складену в електронній формі з дотримання умов щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що передача товару від постачальника до покупця здійснюється за видатковою накладною, в якій перераховано найменування товару, що продається, кількість в одиницях виміру, узгоджена ціна та загальна вартість товару, який продається.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання, яка заначена в договорі сторонами та його скріплення печатками. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.7.1 цього договору, та закінчується 31.12.2020, але в будь-якому разі після повного виконання зобов`язань за цим договором (п.п. 7.1, 7.2 договору).

Договір підписано зі сторони позивача директором А.В. Родюк-Цурковим, а зі сторони відповідача - головою Казмірчуком Ю.В., та скріплений відповідними печатками.

Позивач, посилаючись на те, що договір поставки від 16.07.2020 є значним правочином, оскільки перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, при цьому, директор товариства не звертався до загальних зборів учасників товариства щодо отримання згоди на укладання такого правочину, як-то передбачено вимогами ч.2 ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", звернувся до суду з позовом про визнання даного договору недійсним на підставі ст.215 ЦК України як такого, що укладений директором з перевищенням повноважень.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що вартість договору поставки від 16.07.2020 перевищує 50 відсотків вартості чистих активів позивача відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, а відтак укладення спірного договору потребувало у відповідності до ч.2 ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" рішення загальних зборів учасників позивача про надання згоди на вчинення даного правочину.

Натомість, з такими доводами та власне висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України).

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України. Також відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У даному спорі позивач зазначає, що спірний договір був укладений його керівником (директором) із перевищенням повноважень - без надання згоди на його укладення загальними зборами учасників товариства.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 ЦК України, ст.180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом встановлено, що відповідно п.1.1. договору постачальник зобов`язується передати у власність покупця соняшник урожаю 2020 року, що відповідає по якості ДСТУ 7011:1009, у кількості 800 тон (вісімсот топ) +/- 10 % (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його.

Пунктом 3.1 договору визначено, що передача товару від постачальника до покупця здійснюється за видатковою накладною, в якій перераховано найменування товару, що продається, кількість в одиницях виміру, узгоджена ціна та загальна вартість товару, який продається.

Згідно із п.2.1 договору загальна орієнтовна вартість товару за цим договором становить 7 200 000 грн з ПДВ.

Відтак, сторони на підставі вільного волевиявлення узгодили між собою, що найменування товару, що продається, кількість в одиницях виміру, узгоджена ціна та загальна вартість товару, який продається буде відображена у видаткових накладних, що не забороняється чинним законодавством.

При цьому, сторони узгодили між собою орієнтовну вартість договору, що становить 7 200 000 грн з ПДВ, а відтак саме вказана сума є критерієм оцінки договору в контексті того чи є він значним.

Стаття 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" має назву "Значні правочини" та відповідно регулює порядок укладення правочинів, які в розумінні даного закону є значними.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

Отже, значні правочини мають такі ознаки: по перше, вартість чистих активів ТОВ має обчислюватися на підставі фінансової звітності, що є останньою та затвердженою загальними зборами ТОВ; по друге, законодавчо встановлена можливість передбачити у статуті ТОВ інші критерії матеріальності, а також інший порядок прийняття рішення стосовно укладення ТОВ значних правочинів. Наприклад, це можуть бути будь-які угоди, укладені ТОВ на суму, що перевищує встановлену статутом ТОВ, або договори кредиту (позики) чи операції з нерухомим майном, незалежно від суми такого правочину.

Згідно з ч.2 ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору - 16.07.2020) рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

Колегія суддів зазначає, що частина 2 ст.44 Закону є імперативною нормою, яка вказує на необхідність надання згоди загальними зборами у будь-якому випадку, якщо йдеться про вчинення правочину, вартість якого станом на дату вчинення перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності.

Таким чином, для правильного застосування вказаної норми є встановлення:

1. Який конкретно розмір вартості майна, робіт або послуг був саме на момент вчинення правочину, оскільки згода мала надаватися саме на вчинення правочину і відповідність договору вищевказаній правовій нормі оцінюється саме станом на момент його вчинення.

2. Який конкретно розмір вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності.

За приписами статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" активи - це ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Під чистими активами слід розуміти суму активів за вирахуванням зобов`язань.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" останній поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Для цілей цього Закону підприємства (крім бюджетних установ) можуть належати до мікропідприємств, малих, середніх або великих підприємств.

Мікропідприємствами є підприємства, показники яких на дату складання річної фінансової звітності за рік, що передує звітному, відповідають щонайменше двом із таких критеріїв:

балансова вартість активів - до 350 тисяч євро;

чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - до 700 тисяч євро;

середня кількість працівників - до 10 осіб.

Частиною 3 статті 11 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" унормовано, що для мікропідприємств, малих підприємств, непідприємницьких товариств і представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності, крім тих, що зобов`язані складати фінансову звітність за міжнародними стандартами, встановлюється скорочена за показниками фінансова звітність у складі балансу та звіту про фінансові результати.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.13 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", звітним періодом для складання фінансової звітності є календарний рік. Перший звітний період новоствореного підприємства може бути менш як 12 місяців, але не більш як 15 місяців.

Підприємства, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" належать до мікропідприємств, непідприємницькі товариства (крім тих, що зобов`язані складати фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності) та підприємства, які ведуть спрощений бухгалтерський облік доходів та витрат відповідно до податкового законодавства, подають відповідним органам скорочену за показниками річну фінансову звітність у складі балансу і звіту про фінансові результати. (абз.16 п.2 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2000 р. №419, далі - Порядок).

Фінансова звітність подається органам, до сфери управління яких належать підприємства, трудовим колективам на їх вимогу, власникам (засновникам) відповідно до установчих документів, а також згідно із законодавством - іншим органам та користувачам, зокрема органам державної статистики (п.2 Порядку).

Проміжна фінансова звітність (I квартал, перше півріччя, дев`ять місяців), крім консолідованої, подається підприємствами органам, зазначеним у пункті 2 (крім органів Казначейства), не пізніше 25 числа місяця, що настає за звітним кварталом, а річна - не пізніше 28 лютого наступного за звітним року (п.5 Порядку).

Тобто, з системного аналізу наведених правових норм слідує, що мікропідприємства не складають проміжну фінзвітність, а подають виключно річну. Перший звітний період новоствореного підприємства може бути менш як 12 місяців, при цьому річна фінзвітність подається підприємством відповідним органам не пізніше 28 лютого наступного за звітним року.

Оскільки спірний договір поставки був укладений 16 липня 2020 року, колегія суддів зазначає, що дослідженню підлягає фінансова звітність, що передувала даті укладення договору, тобто затверджена Фінансова звітність ТОВ "Устя Агро" за 2019 рік.

Як вбачається, позивачем до матеріалів справи надано Фінансову звітність Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" на 31 грудня 2020 року та Фінансову звітність Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" на 30 вересня 2020 року, тобто зміст даних документів надає дані по визначенню вартості чистих активів підприємства позивача за 2020 рік.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що саме ці фінансові документи були направлені як фінансова звітність до Центру обробки електронних звітів Держстату України, оскільки вказані фінансові звітності такої відмітки не містять.

Колегія суддів вважає, що вищевказані документи фінансової звітності ТОВ "Устя Агро" (Фінансова звітність на 31 грудня 2020 року та Фінансова звітність на 30 вересня 2020 року) не є належними доказами щодо обставини, що має значення для правильного вирішення справи, а саме щодо визначення вартості чистих активів ТОВ "Устя Агро" станом на 16.07.2020 та 50% такої вартості, адже складались за інші періоди та подавалися вже ТОВ "Устя Агро" після укладення спірного договору поставки.

Разом з тим, затверджена Фінансова звітність ТОВ "Устя Агро" за 2019 рік, тобто фінансова звітність, яка передувала укладанню оспорюваного правочину, як-то визначено у частині 2 статті 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", позивачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було, з огляду на що колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено вартість чистих активів його товариства у період, який передував укладенню договору.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду, що сума поставки за договором від 16.07.2020 перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства ґрунтується на недоведених обставинах, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, оскільки будь-які інші докази, які б відповідали вимогам належності, допустимості та достовірності, в матеріалах справи відсутні.

При цьому, суд констатує, що частина 2 статті 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" є нормою прямої дії, тобто застосовується в разі доведення обставин, які закладені законодавцем, втім, оскільки позивач в порушення норм процесу не навів доказової бази з приводу розміру вартості чистих активів його товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, що передувала укладанню оспорюваного правочину, то відсутні правові важелі для застосування до спірних правовідносин даної норми Закону, а відтак суд керується виключно статутними документами позивача в частині встановлення обсягу дієздатності особи, яка підписала спірний договір, на момент його укладення.

Так, частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За приписами частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, що діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників товариства і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 99 Цивільного кодексу України, загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.

Пунктом 12.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро", затвердженого рішенням №30/10-19 від 30.10.2019 (далі - Статут), передбачено, що загальні збори учасників є вищим органом товариства. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є директор. Директор товариства може діяти від імені товариства без довіреності (п.п. 16.4, 16.5 Статуту).

Як вбачається із ст.13 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" до переліку виключної компетенції загальних зборів учасників не відноситься надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності. Крім того, умови Статуту не містять положення про те, що повноваження директора з неврегульованих статутом питань мають вчинятися виключно на підставі зборів учасників товариства.

З огляду на викладене, суд зазначає, що згода на укладення оспорюваного правочину та його виконання зі сторони позивача в особі його директора Родюк-Цуркова А.В. не обмежена повноваженнями загальних зборів учасників позивача.

Якщо господарським судом буде з`ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним (пункт 3.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір підписаний від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" директором Родюк-Цурковим А.В., який діяв на підставі Статуту товариства, про що зазначено в преамбулі вказаного договору.

Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі №927/976/17, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Разом з тим, у постанові від 09 червня 2021 року у справі №911/3039/19 Верховний Суд зробив висновок, що суди мають встановити або реальну обізнаність третьої особи про наявність обмежень або виходити із правової презумпції, що за всіма обставинами контрагент за договором не міг про них не знати. З урахуванням наведеного, зазначення у правочині відомостей про те, що директор діє на підставі статуту, не є достатньою підставою для того, щоб вважати контрагента таким, що повністю ознайомлений з повноваженнями керівника щодо укладення значних правочинів, у даному випадку, з огляду на визначення значного правочину через ринкову вартість майна.

У даному випадку, значний правочин визначається через відомості щодо даних фінансової звітності, а відтак навіть ознайомлення відповідача зі статутом ТОВ "Устя Агро" не дозволяло йому дійти однозначного висновку про наявність обмежень директора ТОВ "Устя Агро".

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Втім, як встановлено судом апеляційної інстанції та не заперечується сторонами, Єдиний державний реєстр (як єдине відкрите джерело інформації про органи управління товариства) не містив відомостей про обмеження повноважень директора ТОВ "Устя Агро", а тому, відповідач міг розумно покладатися на відомості з Єдиного державного реєстру, внесення актуальної інформації до якого було обов`язком позивача.

Разом з тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, постановах Верховного суду від 13.05.2021 у справі № 903/277/20; від 11.02.2021 у справі № 922/109/19; від 16.07.2020 у справі №923/831/18.

Суд приймає до уваги те, що згідно з частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Однак, на момент укладення договору виконавчий орган (директор ТОВ "Устя Агро"), надаючи статут для ФГ "Пятигірське", в якому відсутні обмеження щодо підписання ним договору, та вчиняючи дії щодо підписання договору, проставлення відтиску печатки на такому договорі тим самим підтвердив те, що від імені такої юридичної особи він діє добросовісно та має необхідний обсяг дієздатності, що він уповноважений від імені такої юридичної особи чинити дії і такі повноваження йому надані юридичною особою та загальними зборами.

Відповідач, в свою чергу, укладаючи спірний договір та будучи обізнаним з умовами договору і статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро", діючи добросовісно, розумно та справедливо, як це передбачено статтею 92 Цивільного кодексу України, не встановив відсутність повноважень у директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" на укладення спірного договору.

При цьому, судом апеляційної інстанції не встановлено на підставі належних та допустимих доказів реальної обізнаності ФГ "Пятигірське" про фінансовий стан ТОВ "Устя Агро" та вартість його чистих активів.

Таким чином, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що вчинений оспорюваний правочин перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, що передувала укладанню оспорюваного правочину, а умовами Статуту ТОВ "Устя Агро" не передбачено виключної компетенції загальних зборів щодо схвалення таких правочинів, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що під час укладення договору поставки від 16.07.2020 директор Родюк-Цурков А.В. діяв в межах своєї компетенції та не перевищував обсяг цивільної дієздатності, встановленої Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро", а відтак відсутні правові підстави для визнання договору поставки від 16.07.2020 недійсним та, відповідно, задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в ч.4 ст.92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Посадові особи товариства, винні у порушенні порядку вчинення значних правочинів чи правочинів із заінтересованістю, солідарно відповідають за збитки, завдані товариству (ч.5 ст.44, ч.4 ст.45 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" ).

Відповідно до п.п. 17.1, 17.2 Статуту, директор товариства повинен діяти добросовісно і розумно в інтересах товариства. Директор товариства несе відповідальність перед товариством за збитки, заподіяні товариству його винними діями або бехдіяльністю.

Як встановлено судом апеляційної інсанцї, ТОВ "Устя Агро" не зверталося до директора товариства, який порушив приписи ч.2 ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" і уклав спірний договір без його погодження з загальними зборами товариства, з позовом про стягнення будь-яких збитків, завданих цим правочином відповідно до ст.92 ЦК України, як і не вчинило жодних засобів дисциплінарного впливу до такого керівника, чим підтверджується факт визнання такого правочину.

При цьому суд зауважує, що цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи. Зміст добросовісності (bona fides) виражається через поняття "розумність і справедливість". При цьому згідно з обмежувальною функцією добросовісності, правило, обов`язкове для сторін, не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за певних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених сторонами.

Водночас, принцип справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм.

Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Крім того, суд вважає, що встановлені обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності.

Як вже зазначалося вище, спірний договір поставки підисаний зі сторони ТОВ "Устя Агро" директором товариства - Родюк-Цурковим А.В., при цьому позовна заява підписана адвокатом Запісочним С.С., який діє на підставі договору про надання правової допомоги №19/11-20 від 19.11.2020, підписаного від імені ТОВ "Устя Агро" директором товариства - Родюк-Цурковим А.В.

У даному випадку, суд апеляційної інстанції зазначає, що така тактика позивача суперечить принципу venire contra factum proprium ("заборони суперечливої поведінки"), відповідно до якого, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим.

Відповідно до п.6 ст.3 Цивільного кодексу України, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що директор товариства підписав договір поставки, а в подальшому звернувся до суду з позовом про визнання недійсним даного договору в зв`язку з перевищенням ним повноважень при його укладенні, суд апеляційної інстанції зазначає, що в таких діях позивача наявні ознаки суперечливої поведінки, що у господарській діяльності є неприпустимим.

Згідно із п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ч.1ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення: є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 12.07.2022 прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки, викладені в ньому, не відповідають обставинам справи, з огляду на що, апеляційну скаргу відповідача слід задоволити, а рішення місцевого господарського суду - скасувати, прийнявши нове рішення, яким в позові відмовити.

При цьому, судовий збір, сплачений відповідачем за розгляд апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "П`ятигірське" задоволити.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 12 липня 2022 року у справі №918/84/22 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Устя Агро" на користь Фермерського господарства "П`ятигірське" 3 721,50 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "14" листопада 2022 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.