ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 Справа № 914/1851/22

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Іваночка В.В.., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМСЕРВІС», Івано-Франківська область, Рогатинський район, м.Рогатин;

до Відповідача: Львівської національної наукової бібліотеки України імені В.Стефаника, Львівська область, м.Львів;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 70278,63грн.

Представники:

Позивача: Паньківський В.М. представник, керівник (інформація з ЄДРЮОФОП та ГФ);

Відповідача: Макаренко А.А. представник (довіреність від 22.09.2022р. №318).

ВСТАНОВИВ:

10.08.2022р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМСЕРВІС» від 05.08.2022р. б/н (вх. №2019) до Львівської національної наукової бібліотеки України імені В.Стефаника про стягнення заборгованості; ціна позову: 70278,63грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого згідно Акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2021р. №280 природного газу у грудні 2021р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.08.2022р. у цій справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 13.09.2022р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою суду від 13.09.2022р. у цій справі суд постановив відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 27.09.2022р.

В судовому засіданні 27.09.2022р. судом оголошено перерву до 14:10год. 13.10.2022р.

Судове засідання 13.10.2022р. не відбулось з підстав оголошення повітряної тривоги на території Львівської області.

Ухвалою суду від 17.10.2022р. у цій справі судом постановлено призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 08.11.2022р.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили представники Учасників справи в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

В порядку ч.3 ст.63 ГПК України за дорученням головуючого судді обов`язки секретаря судового засідання виконує помічник судді Фартушка Т.Б. Іваночко Василь Володимирович.

Представникам Сторін роз`яснено право під час здійснення таких повноважень заявити відвід помічнику судді з підстав, передбачених цим Кодексом для відводу секретаря судового засідання.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову, зазначив про подання Позивачем всіх доказів, на які покликається як на підставу заявлених позовних вимог.

12.10.2022р. за вх. №20907/22 Позивачем надіслано на електронну адресу суду Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у якому повідомляє, до Позивачем понесено і очікується понести у зв`язку із розглядом справи в суді судові витрати в розмірі 17481грн., з яких 2481грн. на оплату судового збору та 15000грн. на оплату послуг професійної правничої допомоги. Вказаний Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Також, 12.10.2022. за вх. №20906/22 Позивачем надіслано на електронну адресу суду Заяву від 07.10.2022р. б/н, у якій просить суд долучити до матеріалів справи оптичний носій (компакт-диск) із засвідченими електронним цифровим підписом генерального директора Позивача додатки (електронні докази), що подавались до позовної заяви від 05.08.2022р. Вказану заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Представник Відповідача в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до відмови в задоволенні позову, зазначив про подання Відповідачем всіх доказів, на які покликається як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

15.09.2022р. за вх. №19177/22 Відповідачем подано до суду Заперечення від 15.09.2022р. вих. №311, у яких наводить свої доводи та міркування з приводу заявлених позовних вимог і просить суд відмовити Позивачу в задоволенні позову у повному обсязі. Вказані Заперечення оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 56133,10грн. вартості поставленого 03.12.2021р. природного газу, а також 10216,22грн. пені та 3929,31грн. штрафу за порушення порядку і строку оплати поставленого природного газу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що 30.07.2021р. Позивач як Постачальник звернувся до Оператора ГРМ - АТ «Львівгаз» з Дорученням вих. №30/07-Лг від 30.07.2021р. на припинення (обмеження) газопостачання та пломбування вхідної запірної арматури Відповідачу як Споживачу у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю Відповідача за спожитий природний газ згідно Договору №2021 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 11.01.2021р. у сумі 115 956,49грн. і синхронно вчинив відповідні дії щодо блокування Споживача на інформаційній платформі Оператора газотранспортної системи України.

Станом на 02.12.2021р. справа за позовом ТОВ «ГАЗПРОМСЕРВІС» до Споживача щодо стягнення суми заборгованості перебувала на розгляді у Західному апеляційному господарському суді, проте, не враховуючи відсутність рішення по даній справі, яке б набрало законної сили, а враховуючи факт того, що унікальні колекції та збірки Відповідача віднесені до наукових об`єктів, що становлять національне надбання та незважаючи на факт наявності у Споживача простроченої заборгованості за спожитий, згідно умов Договору, природний газ, Постачальник пішов на поступки Споживачу і 02.12.2021р. скасував Доручення та підтвердив на інформаційній платформі ТОВ «Оператора ГТС України» згоду на перехід Споживача до нового постачальника - ТОВ «ГП «Нафтогаз Трейдинг».

На початку січня 2022р. Постачальнику стало відомо про закриття ТзОВ «Оператор газотранспортної системи України» алокації за 03.12.2021р. на Позивача, як попереднього Постачальника Відповідача і відповідно про факт поставки 03.12.2021р. для потреб Відповідача природного газу. У зв`язку з чим Позивач був зобов`язаний скласти Акт прийому-передачі природного газу №280 від 31.12.2021р. щодо поставки для потреб Відповідача обсягу природного газу 1328,10м3 за ціною 42265,72грн. з ПДВ) за 1тис.м3 на загальну суму 56 133,10 гривень, що відповідно і стало підставою звернення до Господарського суду Львівської області з даною позовною заявою щодо стягнення з Відповідача вартості поставленого 03.12.2021р. природного газу для його потреб.

Даний факт поставки природного газу 03.12.2021р. в обсязі 1328,10м3 підтверджується і самим Відповідачем у Листі №12 від 11.01.2022р. та Листі №49 від 03.02.2022р. Також даним Листом №49 Відповідач підтверджує факт отримання Акту прийому-передачі природного газу №280 від 31.12.2021р. та Рахунку №12-ЛНБ від 27.01.2022р.

Для підтвердження наведеної у позовній заяві інформації Позивач звернувся із Запитом вих. №03/02ЮГТСУ від 03.02.2022р. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», на який Позивачем було отримано Відповідь №ТОВВИХ-22-1715 від 09.02.2022р.

Також Позивач зазначає, що 19.10.2021р. шляхом укладення Додаткової угоди №6 дію Договору в частині постачання природного газу Сторонами було припинено. Відповідно жодних заяв-замовлень на грудень 2021р. (в тому числі на 03.12.2021р.) від Відповідача не надходило, у зв`язку з чим ліміт природного газу для даного Споживача на 03.12.2021р. не виділявся відповідно становив 0м3 в номінацію даний Споживач Позивачем не включався. У зв`язку з наведеним весь об`єм поставленого Позивачем природного газу для потреб Відповідача 03.12.2021р. - 1328,10м3 був придбаний Позивачем у Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» по маржинальній ціні придбання (з урахуванням величини коригування 10 %), яка відповідно станом на 03.12.2021р. складала 42265,72грн. з ПДВ за 1тис.м3 Відповідно вищенаведеним і пояснюється встановлення в Акті прийому-передачі природного газу №280 від 31.12.2021р. ціни за 1 тис.м3 саме у розмірі 42265,72грн.

В доповнення до викладеного Позивач зазначає, що Оператор ГТС за відсутності підтвердженої номінації для Споживача не вчинив передбачених нормативно-правовими актами дій щодо повідомлення оператора ГРМ, який у свою чергу теж не проінформував Відповідача про відсутність у нього замовлених постачальником обсягів транспортування природного газу на 03.12.2021р. та можливі для них наслідки. Враховуючи вказані вище обставини, зокрема, відсутність відповідного реагування Оператора ГТС та Оператора ГРМ, а як наслідок не застосування встановленого законодавством механізму для припинення (обмеження) транспортування (розподілу) природного газу таким споживачам, у яких відсутня підтверджена номінація, алокацію фактично відібраного Споживачем 03.12.2021р. об`єму природного газу оператором ГРМ віднесено на діючого на той момент постачальника Позивача. Враховуючи вищенаведене, заявлені Позивачем вимоги підлягають задоволення відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України.

Щодо нарахування пені та штрафу за порушення порядку оплати поставленого природного газу Позивач зазначає, що відповідно до ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Так, згідно доводів Позивача, датою початку обрахунку Позивачем штрафних санкцій (пені та штрафу згідно ч.2 ст.231 ГК України) є 03.02.2022р., оскільки Відповідач Листом №49 від 03.02.2022р. самостійно підтвердив факт поставки вищевказаного об`єму та отримання Рахунку та Акту прийому-передачі природного газу №280 від 31.12.2021р. За поданим Позивачем Розрахунком, розмір пені становить 10 216,22 грн. У зв`язку з простроченням Відповідачем виконання зобов`язання понад тридцять днів Позивач вправі застосувати відповідальність передбачену ч.2 ст.231 ГК України (штраф у розмірі 7% вартості поставленого товару). Відповідно сума штрафу складає 3929,31грн.

Також Позивач у поданій до господарського суду 12.10.2022р. за вх. №20907/22 заяві наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, у якому зазначає, що Позивачем понесено і очікується понести судові витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 2481грн. та витрати на оплату послуг професійної правничої допомоги в розмірі 15000грн.

Позивач у поданій 07.09.2022р. за вх. №18500/22 Відповіді на відзив від 06.09.2022р. б/н в спростування викладених Відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечень проти заявленого позову зазначає, що Відповідачем чомусь навмисне не зазначено повний зміст даної угоди, а саме положення п.2, в якому вказано - всі інші умови Договору не порушені, залишаються незмінними. Відповідно продовжував діяти не змінений угодою п.9.1. Договору - цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін (за наявності) і діє в частині постачання природного газу з 20.01.2021 року до 31.12.2021 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. На момент виникнення заборгованості Договір продовжував діяти, у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю Відповідача за спожитий природний газ згідно Договору № 2021 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від « 11» січня 2021р. у сумі - 115 956,49 грн.

Щодо заперечень Відповідача про протиправну відмову вийти з інформаційної платформи та не погодження під надуманим приводом переходу Споживача до нового Постачальника Позивач повідомляє, що газопостачання Споживачу було припинено на підставі звернення Позивача до Оператора ГРМ - АТ «Львівгаз» з Дорученням Вих. № 30/07-Лг від 30.07.2021р. на припинення (обмеження) газопостачання Споживачу та пломбування вхідної запірної арматури, у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю Відповідача за спожитий природний газ згідно Договору. Постачальник синхронно вчинив відповідні дії щодо блокування Споживача на інформаційній платформі Оператора ГТС України, відповідно газопостачання Споживачу було припинено, у зв`язку з чим можливість вчиняти дії щодо зміни постачальника до моменту погашення заборгованості була взагалі відсутня.

При цьому Позивач зазначає, що зміст Постанови від 30.11.2021р. ЗАГС у справі № 914/2293/21 станом на 03.12.2021р. Позивачу був не відомий, на підтвердження чого долучаємо копію Резолютивної частини даної Постанови, з якої Ви можете переконатись дану Постанову лише виготовлено з АСДС 03.12.2021р., не зважаючи на поштовий пробіг, оскільки направлялась дана Постанова Позивачу поштою.

Позивач звертає увагу на те, що Відповідачем повторно самостійно підтверджено зазначений у позовній заяві факт - закриття ТзОВ "ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ" алокації за 03.12.2021 на Позивача, як попереднього Постачальника Відповідача і, відповідно, факт поставки 03.12.2021 для потреб Відповідача 1328,10м3 природного газу. Факт поставки природного газу 03.12.2021 в обсязі 1328,10м3 підтверджується і самим Відповідачем у Листі №12 від 11.01.2022 та Листі №49 від 03.02.2022. Ця ситуацію і стала підставою для складення Позивачем Акту прийому-передачі природного газу №280 від 31.12.2021 щодо поставки для потреб Відповідача обсягу природного газу 1328,10м3 за ціною 42265,72грн. (в т.ч. ПДВ) за 1 тис.м3 на загальну суму: 56133,10грн.

З наведеного Позивачу незрозумілим залишається твердження наведене Відповідачем стосовно порушення правил фінансового обігу, а саме не вказано в чому вбачається дане порушення. На думку Позивача дане порушення якраз вбачається у протиправних діях Відповідача, що стосуються проведення оплати на користь ТОВ «ГП «Нафтогаз Трейдинг» за природний газ спожитий 03.12.2021р. в обсязі 1 328,10м3, що був поставлений Позивачем. Відповідач безпідставно стверджує про те, що Позивач намагається нав`язати йому незаконну закупівлю за завищеними цінами - це не відповідає дійсності, оскільки ціна жодним чином не є завищеною, на підтвердження чого надані чіткі обґрунтування, а саме: 19.10.2021р. шляхом укладення Додаткової угоди №6 дію Договору в частині постачання природного газу Сторонами було припинено. Відповідно жодних заяв-замовлень на грудень 2021р. (в тому числі на 03.12.2021р.) від Відповідача не надходило, у зв`язку з чим ліміт природного газу для даного Споживача на 03.12.2021р. не виділявся відповідно становив 0м3 в номінацію даний Споживач Позивачем не включався. У зв`язку з чим весь об`єм природного газу поставлений Позивачем для потреб Відповідача 03.12.2021р., а саме - 1 328,10м3 був придбаний Позивачем у Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ» по маржинальній ціні придбання (з урахуванням величини коригування 10 %), яка відповідно станом на 03.12.2021р. складала: 42 265,72 грн. (в т.ч. ПДВ) за 1 тис.м3

Вказаним пояснюється встановлення Позивачем в Акті прийому-передачі природного газу № 280 від 31.12.2021р. ціни за 1 тис.м3 (з урахуванням ПДВ) саме у розмірі: 42265,72грн. З інформацією щодо ціни придбання природного газу, маржинальної ціни продажу та маржинальної ціни придбання природного газу в 2021р. можна ознайомитись і відповідно перевірити інформацію наведену Позивачем за відповідним посиланням. Дану інформацію щодо джерела отримання маржинальної ціни підтверджено також в останньому абзаці Відповіді ТОВ «Оператор ГТС України».

Щодо посилань Відповідача на Відповідь НКРЕКП від 07.03.2022р. №369/16.3.2/522 Позивач повідомляє, що дана Відповідь не стосується обставин даної справи, як наголосив сам Відповідач у Відзиві, питання дотримання ТОВ «ГАЗПРОМСЕРВІС» Ліцензійних умов, зокрема Правил постачання, буде перевірено НКРЕКП у рамках проведення планової перевірки - кінцевим документом якої буде Акт, яким і буде надано оцінку дій Позивача. Підставою виникнення спору є те, що Оператор ГТС, за відсутності підтвердженої номінації для Споживача, не вчинив передбачених нормативно-правовими актами дій щодо повідомлення оператора ГРМ, який, у свою чергу, теж не проінформував Відповідача про відсутність у нього замовлених постачальником обсягів транспортування природного газу на 03.12.2021р. та можливі наслідки. Враховуючи вказані вище обставини, зокрема, відсутність відповідного реагування Оператора ГТС та Оператора ГРМ, а як наслідок не застосування встановленого законодавством механізму для припинення (обмеження) транспортування (розподілу) природного газу таким споживачам, у яких відсутня підтверджена номінація, алокацію фактично відібраного Споживачем 03.12.2021р. об`єму природного газу оператором ГРМ віднесено на діючого на той момент постачальника Позивача.

Щодо безпідставності посилання на застосування штрафних санкцій, як вказав Відповідач, Позивач повідомляє, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 30.08.2022р. за вх. №18004/22 Відзиві на позовну заяву від 30.08.2022р. вих. №292 проти заявленого позову заперечує, вважає його безпідставним та необґрунтованим і просить суд відмовити Позивачу в задоволенні позову з підстав того, що 19.10.2021р. Позивачем та Відповідачем укладено Додаткову угоду №6 до Договору №2021, відповідно до п.1 якої, Сторони дійшли згоди щодо розірвання Договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №2021 від 11.01.2021р.

Відповідно до п.3 даної Додаткової угоди №6, вона набрала чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін. Тобто, на думку Відповідача, станом на 19.10.2021р. та по сьогоднішній день між Позивачем та Відповідачем не існує жодних договірних правовідносин з приводу постачання природного газу для потреб непобутових споживачів. Листом від 20.10.2021р. Позивач повідомив Відповідача про надання дозволу на зміну постачальника природного газу.

11.11.2021р. між ЛННБ України ім.В.Стефаника та ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» укладено Договір постачання природного газу №12-1088/21-БО-Т, який є чинним та прийнятий до виконання сторонами. Однак, на практиці, шляхом протиправної відмови вийти з інформаційної платформи Оператора газотранспортної системи, Позивач чинив перешкоди в доступі на вказану платформу нового постачальника природнього газу. За повідомленням ТзОВ «Оператор газотранспортної системи України» (надалі - Оператор ГТС), 12.11.2021р. ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» через інформаційну платформу ініціював зміну постачальника споживача з ІЕС-кодом 56ХS0000М9АНТ00L (ЛННБ України ім. В.Стефаника).

Відповідач зазначає, що відповідно до положень главою 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи діючий постачальник мав погодити або не підтвердити перехід непобутового споживача до нового постачальника. 16.11.2021р. ТзОВ «Газпромсервіс» під надуманим приводом не погодив перехід споживача з ІЕС-кодом 56Х80000М9АНТ00Ь (ЛННБ України ім. В. Стефаника), вказавши причину: «наявність у непобутового споживача боргових зобов`язань за поставлений природний газ».

При цьому, Відповідача зазначає, що спір, щодо вигаданої Позивачем заборгованості за поставлений природний газ, було вирішено в судовому порядку, а саме, згідно рішення Господарського суду Львівської області від 27.09.2021р. у справі №914/2293/21, за позовом ТзОВ «Газпромсервіс» до ЛННБ України ім. В. Стефаника про стягнення заборгованості, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021р., за результатами розгляду апеляційної скарги ТзОВ «Газпромсервіс», рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач наголошує, що прийняте апеляційним судом рішення вступає в законну силу негайно, його касаційне оскарження не зупиняє обов`язку сторін до його виконання. Ухвалою Верховного Суду від 25.04.2022р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТзОВ «Газпромсервіс» на постанову ЗАГС від 30.11.2021р. та рішення Господарського суду Львівської області від 27.09.2021р. у справі №914/2293/21.

В доповнення до викладеного Відповідач вказує, що за інформацією, наданою НКРЕКП Оператором ГТС, споживач з ІЕС-кодом 56ХS0000М9АНТ00L (ЛННБ України ім. В. Стефаника) був закріплений в Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТзОВ «Газпромсервіс» по 03.12.2021р. включно. З 04.12.2021р. споживач з ІЕС-кодом 56ХS0000М9АНТ00L (ЛННБ України ім. В. Стефаника) закріплений в Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

За повідомленням Оператора ГТС, обсяги природного газу, використані споживачем з ІЕС-кодом 56ХS0000М9АНТ00L (ЛННБ України ім. В. Стефаника), з 01.12.2021р. по 03.12.2021р. становлять 1328,10м3 та внесені в алокацію постачальника.

11.02.2022р. Відповідач звернувся з листом до Оператора ГТС, у якому вказав, що з невідомих причин, обсяг природного газу об`ємом 1328,10м3 зараховано за попереднім постачальником - ТзОВ «Газпромсервіс», та просив провести коригування: весь обсяг спожитого ЛННБ України ім. В. Стефаника природного газу у грудні 2021р. зарахувати за єдиним діючим постачальником природного газу - ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», якому вже було здійснено оплату.

03.02.2022р. Відповідач звернувся з листом до НКРЕКП, у якому вказав на помилку, допущену Оператором ГТС у відображенні обсягів спожитого природного газу, та наголосив, що, оскільки ТзОВ «Газпромсервіс» не є постачальником природного газу з 19.10.2022р., має місце спроба нав`язати ЛННБ України ім. В. Стефаника бюджетній організації, незаконну закупівлю за завищеними цінами природного газу, в супереч постанові Кабінету Міністрів України №1102 від 25.09.2021р. «Про внесення змін до постанови КМУ від 30.09.2015р. №809 і від 09.12.2020р. №1236».

Відповідач підсумовує, що станом на 03.12.2021р. Відповідач був закріплений на Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТзОВ «Газпромсервіс».

Таким чином, на думку Відповідача, з врахуванням того, що з 19.10.2021р. всі договірні відносини між Позивачем та Відповідачем були припинені відповідно до Додаткової угоди №6 до Договору №2021. ТзОВ «Газпромсервіс» згідно положень Правил постачання не мало правових підстав реєструвати ЛННБ України ім. В. Стефаника у власному Реєстрі споживачів, зокрема у період 01.12.2021-03.12.2021 рр., про що, зокрема, зазначено у відповіді НКРЕКП від 07.03.2022р. №369/16.3.2/5-22 на звернення ЛННБ України ім. В. Стефаника. Відтак, власні протиправні та алогічні діяння Позивача призвели до порушення правил фінансового обігу.

Щодо нарахованих Позивачем штрафних санкцій Відповідач зазначає, що із врахуванням того, що Позивач та Відповідач 19.10.2021р. за взаємною згодою розірвали Договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів, станом на 03.12.2022р. Відповідач та Позивач не є сторонами жодного господарського зобов`язання у розумінні ст.231 Господарського кодексу України, а відтак посилання на застосування штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання є безпідставним.

Відповідач у поданих 15.09.2022р. за вх. №19177/22 Запереченнях на відповідь на відзив щодо договірних правовідносин між сторонами зазначає, що 19.10.2021 р. Позивач та Відповідач уклали Додаткову угоду № 6 до Договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 2021 від 11.01.2021 р. (надалі - Договір № 2021), відповідно до п. 1 якої, Сторони дійшли згоди щодо його розірвання.

Згідно п.3 Додаткової угоди №6, вона набрала чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін. Тобто, станом на 19.10.2021р. та по сьогоднішній день між Позивачем та Відповідачем не існує жодних договірних правовідносин постачання природного газу для потреб непобутових споживачів.

Посилання Позивача на продовження дії Договору №2021, у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю Відповідача у сумі 115956,49грн. є неприйнятним, оскільки Позивач штучно, умисно та протиправно створив таку ситуацію, вигадавши «заборгованість» без жодних правових підстав, що доведено у судовому порядку. Згідно рішення Господарського суду Львівської області від 27.09.2021р. у справі № 914/2293/21, за позовом ТзОВ «Газпромсервіс» до ЛННБ України ім. В. Стефаника про стягнення заборгованості, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Відповідно до постанови ЗАГС від 30.11.2021р., за результатами розгляду апеляційної скарги ТзОВ «Газпромсервіс», рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Ухвалою Верховного Суду від 25.04.2022р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТзОВ «Газпромсервіс» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021р. та рішення Господарського суду Львівської області від 27.09.2021р. у справі № 914/2293/21.

Щодо відсутності можливості зміни постачальника природного газу Відповідач зазначає, що Позивач вказує, що газопостачання Відповідачу було припинено на підставі звернення Позивача до Оператора ГРМ - АТ «Львівгаз» з Дорученням Вих. №30/07-Лг від 30.07.2021р„ після чого можливість вчиняти дії щодо зміни постачальника до моменту погашення заборгованості була взагалі відсутня. Однак це спростовує сам Позивач, який листом від 20.10.2021р. повідомив Відповідача про надання дозволу на зміну постачальника природного газу. Відтак Відповідач 11.11.2021 р. уклав Договір постачання природного газу з новим постачальником ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», керуючись, постановою КМУ №1102 від 25.10.2021р. «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30.09.2015р. №809 і від 09.12.2020р. №1236». 12.11.2021р. ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» через інформаційну платформу ініціював зміну постачальника для ЛННБ України ім. В. Стефаника. Але 16.11.2021 р. Позивач все ж не погодив перехід Відповідача до нового постачальника. Згідно повідомлення № 02/12-Лг від 02.12.2021р., адресованого до АТ «Львівгаз», ТзОВ «Газпромсервіс» звернувся про відновлення розподілу газу (газопостачання) до ЛННБ України ім.В.Стефаника. 03.12.2021р., згідно листа №03/12-Лг щодо скасування Повідомлення № 02/12-Лг від 02.12.2021р., ТзОВ «Газпромсервіс» повторно ініціює блокування розподілу газу (газопостачання) до ЛННБ України ім.В.Стефаника. Вказані дії Позивача важко назвати законними і послідовними та свідчать про умисне створення штучних та надуманих перешкод у створенні умов для доступу на інформаційну платформу Оператора газотранспортної системи нового постачальника.

Щодо нав`язування Позивачем незаконної закупівлі за завищеними цінами природного газу Відповідач вказує, що відповідно до пп.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», Відповідач є захищеним споживачем, який наділений відповідними правами і підлягає захисту. Відповідач, як бюджетна установа, керуючись, постановою КМУ №1102 від 25.10.2021р. «Про внесення змін до постанов КМУ від 30.09.2015р. № 809 і від 09.12.2020р. №1236», 11.11.2021р. уклав Договір постачання природного газу з ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» по грудень 2022р. за ціною 16554грн. за 1000м3 з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу. Позивач у рахунку № 12-ЛНБ від 27.01.2022 р. вказав ціну 56133,10грн. за 1,3281м3 поставленого природного газу у грудні 2021 р., тобто 42265,72 грн. за 1000м3 з ПДВ. Відповідач, як бюджетна установа, що є неприбутковою та повністю утримується за рахунок державного бюджету, обмежена у договірній сфері виключно бюджетним фінансуванням та не може виходити за його рамки при здійсненні господарської діяльності. Свідомі дії Позивача по перешкоджанню зміни постачальника природного газу для Відповідача, вигадки про наявність заборгованості у Відповідача за спожитий природній газ, хаотичні дії по відновленню та блокуванню газопостачання до Відповідача, свідчать про умисне створення штучних перешкод з метою нав`язування Відповідачу в якості постачальника природного газу саме ТзОВ «Газпромсервіс» та завищеної більше, ніж у 2,5 рази ціни: 42265,72грн. за 1000м3 з ПДВ проти 16554грн. за 1000м3 з ПДВ у нового постачальника.

Щодо правових позицій суду, наведених Позивачем Відповідач звертає увагу суду на те, що у справах, яких стосуються дані рішення суду, позивач жодним чином не перешкоджав зміні постачальника природного газу для відповідача, не створював штучних перешкод та умисних труднощів у газопостачанні позивача та, зрештою, протиправно не зареєстрував відповідача у власному реєстрі споживачів, намагаючись штучно нав`язати завищену ціну на природній газ. Саме такі дії Позивача мають місце у даній справі, а відтак правові висновки, запропоновані Позивачем у наведених судових рішеннях - безпідставні та необґрунтовані, оскільки предметом правового регулювання у вказаних судових справах є відносини, що є неоднаковими та неподібними до правовідносин у цій справі.

Щодо відповіді НКРЕКП від 07.03.2022р. № 369/16.3.2/5-22 Відповідач зазначає, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг це колегіальний орган, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг і у відповіді від 07.03.2022 р. № 369/16.3.2/5-22 на звернення Відповідача НКРЕКП однозначно вказала, що враховуючи, що з 19.10.2021 р. всі договірні відносини між Позивачем та Відповідачем були припинені відповідно до Додаткової угоди №6 до Договору і Позивач не мав підстав реєструвати Відповідача у власному реєстрі споживачів, зокрема, в період з 01.12.2021р. по 03.12.2021р.

Щодо нарахованих Позивачем штрафних санкцій Відповідач зазначає, що з врахуванням припинення Сторонами Договору Додатковою угодою №6 за взаємною згодою сторін, Позивач та Відповідач не є сторонами жодного господарсько-правового зобов`язання, а відтак, нарахування Позивачем штрафних санкцій є безпідставним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 ГПК України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів, наведених доводів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

11.01.2021р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газпромсервіс» (надалі Позивач, Постачальник) та Львівською національною науковою бібліотекою України імені В.Стефаника (надалі Відповідач, Споживач) укладено Договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №2021 (надалі Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) Постачальник зобов`язувався передати у власність Споживачу у 2021 році природний газ (далі газ), а Споживач зобов`язувався прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором.

Річний плановий обсяг постачання газу - до 195тис.куб.м. (п.1.2. Договору).

Згідно п.1.4. Договору передача газу за цим Договором здійснюється на межах балансової належності об`єктів Споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (далі - пункти призначення).

Постачання газу здійснюється за умови наявності діючого між Споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу газу, відсутності заборгованості у Споживача за минулі періоди перед Постачальником (або оплати відповідно до графіка погашення заборгованості та оплати поточних платежів; включення Споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді (п.2.1. Договору).

Відповідно до п.3.1. Договору розрахунки за поставлений Споживачеві газ здійснюються за цінами, що вільно встановлюються між Постачальником та Споживачем. Підписуючи цей Договір, Споживач підтверджує що ознайомлений з тим, що протягом дії Договору ціна на газ може змінюватись, про шо Сторони укладатимуть відповідні додаткові угоди. Підписуючи цей Договір, Споживач підтверджує що йому надане належне повідомлення про порядок зміни ціни газу протягом дії Договору і ніяких інших повідомлень про зміну ціни газу не вимагається.

Згідно п.4.1. Договору розрахунковий період становить один календарний місяць.

Споживач зобов`язується дотримуватись дисципліни споживання газу, визначеної Розділом II Договору, а також Правилами постачання природного газу; оплачувати Постачальнику вартість газу на умовах та в обсягах, визначених Договором (п.п.5.5.1. та 5.5.2. Договору).

Оператор ГРМ, у тому числі за дорученням Постачальника, припиняє або обмежує постачання газу Споживачеві (па об`єкти Споживача) з дотриманням норм безпеки та нормативних документів, що визначають порядок обмеження (припинення) газу, у випадках, передбачених Законом України "Про ринок природного газу", Правилами постачання газу, Кодексом ГТС, Кодексом ГРМ, Правилами безпеки систем газопостачання, затвердженими наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.15 №285 (п.7.2. Договору).

Відновлення газопостачання здійснюється за погодженням Постачальника та після відшкодування споживачем витрат па припинення та відновлення газопостачання, що понесені Постачальником та/або Оператором ГРМ (п.7.3. Договору).

Відповідно до п.9.1. Договору Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін (за наявності) і діє в частині постачання природного газу з 20.01.2021 року до 31.12.2021 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Згідно п.9.2. Договору припинення чи розірвання Договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору або за рішенням суду па вимогу однієї із Сторін на підставі та в порядку, встановлених чинним законодавством України та Договором.

Додатковою угодою від 19.10.2021р. №6 до Договору враховуючи рішення обласної комісії ТЕБ і НС ЛОДА від 11.10.2021р., оформлене протоколом № 26, та Експертний висновок про ситуацію яка склалася на території області у зв`язку з відсутністю постачання природного газу бюджетним установам на осінньо-зимовий період 2021/2022 років та подальшим виникненням загрози життю та здоров`ю населення області, Сторони дійшли згоди щодо розірвання Договору постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №2021 від 11.01.2021р. та внести до нього наступні зміни, зокрема: 1.1. Пункт 1.2. Договору викласти в наступній редакції:

- Річний плановий обсяг постачання газу - до 109,88578 тис.куб.м.

1.3. Пункт 3.7 Договору викласти в наступній редакції:

Гранична сума даного Договору становить: 902 939,73 грн. (дев`ятсот дві тисячі дев`ятсот тридцять дев`ять гривень сімдесят три копійки), у т.ч. ПДВ - 150 489,95 коп.

Дана гранична сума Договору передбачає максимальну величину коштів, які Споживач сплатить Постачальнику за спожитий природний газ за цим Договором. Сума Договору, зазначена в даному пункті, може бути змінена на підставі рішення суду, яке набере законної сили відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 2 Додаткової угоди №6 до Договору Сторонами передбачено, що всі інші умови Договору не порушені, залишаються незмінними.

Дана Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору № 2021 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від 11.01.2021 року та набирає чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін, укладена у 2 (двох) примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одній для кожної із сторін (п.3 Додаткової угоди №6 до Договору).

11.11.2021р. між ТзОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (за Договором - Постачальник) та Львівською національною науковою бібліотекою України імені В.Стефаника (надалі Відповідач, Споживач) укладено Договір постачання природного газу №12-1088/21-БО-Т (надалі Договір 2), за умовами якого (п.1.1. Договору 2) Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.

Відповідно до п.2.1. Договору 2 Постачальник передає Споживачу на умовах цього Договору замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного гачу у період листопада 2021 року по грудень 2021 року включно в кількості 270тис.м3

Згідно п.3.1. Договору 2 Постачальник передає Споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від Постачальника до Споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ Споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Пунктом 3.2. Договору 2 передбачено, що постачання газу за цим Договором здійснюється Постачальником виключно за умови включення Споживача до Реєстру споживачів Постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС.

Постачання (включення Споживача до Реєстру споживачів Постачальника) та використання (відбір) природного газу за цим Договором здійснюється за умови виконання Споживачем вимог пункту 5.1 цього Договору щодо остаточного розрахунку за фактично переданий природний газ та відсутності реєстрації Споживача в реєстрі будь-якого іншого постачальника природного газу (п.3.3. Договору 2).

Відповідно до п.13.1. Договору 2 Договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до « 31» грудня 2022 р. включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення Договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору.

03.07.2021р. Позивачем видано АТ «Львівгаз» Доручення на припинення (обмеження) газопостачання споживачу та пломбування вхідної запірної арматури вих. №30/07-Лг, у якому, з підстав порушення Відповідачем умов укладеного із Позивачем Договору просив з 09:00год. 04.08.2021р. припинити розподіл газу (газопостачання) Відповідачу шляхом пломбування вхідних запірних арматур по всіх вузлах обліку природного газу, які відносяться до Відповідача, згідно умов укладеного Договору №32А790-2025-20 на виконання робіт з припинення (обмеження) газопостачання від 06.02.2020р. і не поновлювати постачання без письмового погодження із діючим постачальником Позивачем.

Повідомленням від 02.12.2021р. вих. №02/12Лг про скасування доручення вих. №30/07 від 30.07.2021р. на припинення (обмеження) газопостачання споживачу та пломбування вхідної запірної арматури із повідомленням про те, що Сторони дійшли попередньої згоди щодо погашення простроченої заборгованості у сумі 115 956,49 грн. за спожитий природний газ згідно Договору № 2021 постачання природного газу для потреб непобутових споживачів від « 11» січня 2021р. Враховуючи вищенаведене, Позивач просив відновити розподіл газу (газопостачання) споживачу Відповідачу.

Листом від 03.12.2021 вих.№03/12-Лг Позивач просив АТ «Львівгаз» не брати до уваги Повідомлення від 02.12.2021 вих.№02/12Лг про скасування доручення вих.№30/07 від 30.07.2021 на припинення (обмеження) газопостачання споживачу та пломбування вхідної запірної арматури та не відновлювати газопостачання Відповідачу у зв`язку з порушенням умов договору і непроведенням розрахунку вчасного розрахунку, внаслідок чого у Відповідача наявна заборгованість. Крім того Позивач просив в подальшому не відновлювати розподіл газу Відповідачу без письмового погодження з Позивачем.

Із Балансу газу по Газпромсервіс ТОВ (попередньої алокації), Реєстру коригувань відборів природного газу по споживачам, Попередніх/остаточних відборів ПГ та Реєстру пар споживачів за 03.12.2021 вбачається закриття оператором ГРС алокації по поставці природного газу Позивачем Відповідачу за 03.12.2021 в обсягах 1328,10м3

Актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2021р. №280 Позивач передав, а Відповідач прийняв газ природний у кількості 1,3281тис.м3 на суму 56133,10грн. Вказаний Акт підписано повноважним представником Позивача, відомості про підписання Акту Відповідачем в матеріалах справи відсутні.

27.01.2022р. Позивачем виставлено Відповідачу до оплати Рахунок №12-ЛНБ на оплату 1,3281тис.м3 поставленого у грудні 2021р. природного газу на суму 56133,10грн.

Запитом від 03.02.2022р. вих. №03/02-ОГТСУ Позивач просив ТзОВ «Оператор газотранспортної системи України» надати інформацію із відповідним письмовим підтвердженням, щодо достовірності ЕІС-коду - 56Х90В, його дійсність та те, що його присвоєно ТзОВ «ГАЗПРОМСЕРВІС» (код ЄДРПОУ - 31767581); достовірності ЕІС-коду - 56ХS0000М9АНТ00L його дійсність та те, що його присвоєно ЛЬВІВСЬКІЙ НАЦІОНАЛЬНІЙ НАУКОВІЙ БІБЛІОТЕЦІ УКРАЇНИ ІМЕНІ В.СТЕФАНИКА (код ЄДРПОУ - 22334641); підтвердження того, що Споживача - ЛЬВІВСЬКУ НАЦІОНАЛЬНУ НАУКОВУ БІБЛІОТЕКУ УКРАЇНИ ІМЕНІ В.СТЕФАНИКА (ЕІС - код 56ХS0000М9АНТ00L код ЄДРПОУ - 22334641) (надалі - Споживач) було закріплено в реєстрі споживачів Постачальника інформаційної платформи ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» станом на 03.12.2021р. (включно).

При цьому Позивач у вказаному запиті просив зазначити, який обсяг природного газу Постачальником було фактично поставлено для потреб Споживача, а Споживачем фактично використано, спожито (остаточна алокація) за 03.12.2021 року. та вказати маржинальну ціну придбання (з урахуванням величини коригування 10%) природного газу станом на 03.12.2021р.

Листом від 03.02.2022р. вих. №49 Відповідач звертався до НКРЕКП, ТзОВ «Оператор газотранспортної системи України» та Позивача із повідомленням про те, що за взаємною згодою, ЛННБ України ім. В.Стефаника (ІЕС 56ХS0000М9АНТ00L) та ТзОВ «Газпромсервіс» (ІЕС 56Х90В) 19.10.2021 року розірвали Договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 2021 від 11.01.2021 року. Таким чином, з 19.10.2021р. ЛННБ України ім. В.Стефаника не є споживачем, а ТзОВ «Газпромсервіс» не є діючим постачальником природного газу.

При цьому Відповідач наголошував, що він, як бюджетна установа, має укладений Договір постачання природного газу №12-1088 21-БО-Т від 11.11.2021р. з ТзОВ «ГК «Нафтогаз Трейдінг» ( ЕІС 56X10Х), що є діючим і єдиним постачальником природного газу для Бібліотеки на період з 11.11.2021р. до 31.12.2022р. У грудні 2021р. Бібліотекою спожито 60000м3 природного газу, що підтверджено актом приймання-передачі природного №ЛВ 00281470 від 31.12.2021р. виданого АТ «Львівгаз». Весь спожитий у грудні 2021 року природний газ оплачено ТзОВ «ГК «Нафтогаз Трейдінг», згідно виданого ними рахунку-фактури №12 -1088/21-БО-Т/12/21, однак, з невідомих причин, обсяг природного газу у кількості 1328,10м3 (споживання за 03.12.2021р.) зараховано за попереднім постачальником ТзОВ «Газпромсервіс», з яким договірні відносини розірвано ще 19.10.2021р. Враховуючи вищенаведене, просив провести коригування: весь обсяг спожитого Бібліотекою природного газу у грудні 2021р. зарахувати за єдиним діючим постачальником природного газу ТзОВ «ГК «Нафтогаз Трейдінг», якому здійснено уже оплату.

Листом від 09.02.2022р. вих. ТОВВИХ-22-1715 ТзОВ «Оператор ГТС України» повідомило Позивача про те, що ТОВ «ГАЗПРОМСЕРВІС», як суб`єкту ринку природного газу, що займається оптовою купівлею-продажем або постачанням газу було присвоєно ЕІС-код 56Х90В 30.09.2015р. попереднім ліцензіатом з транспортування природного газу, на якого було покладено виконання функцій Оператора ГТС, - АТ «УКРТРАНСГАЗ». ТОВ «Оператор ГТС України» розпочало господарську діяльність з транспортування природного газу в якості Оператора ГТС з 01.01.2020. ЕІС-код 56Х90В є дійсним та використовується для ідентифікації Позивача.

Окрім того, в листі зазначено, що інформацією щодо дати реєстрації та присвоєння персонального ЕІС - коду 56ХS0000М9АНТ00L володіє оператор ГРС - АТ «Львівгаз». ТОВ «Оператор ГТС України», діючи у відповідності до положень вищезазначених нормативно-правових актів, за результатами відборів/споживання природного газу у грудні 2021 року, формувало та надавало інформацію про подачі та відбори обсягів природного газу в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи по кожному замовнику послуг згідно даних, наданих оператором газорозподільної системи, суміжним газовидобувним підприємством, газовидобувним підприємством, підключеним безпосередньо до газорозподільної системи, оператором газосховищ, оператором установки LNG та прямим споживачем. Зазначені відомості були відображені на Інформаційній платформі Оператора ГТС по кожному портфоліо замовника послуг транспортування природного газу. Відповідно, вся інформація та відомості, про які зазначено в листі від 03.02.2022 №03/02-ОГТСУ, наявні у ТОВ «ГАЗПРОМСЕРВІС», як замовника послуг транспортування природного газу та користувача Інформаційної платформи. Інформацію щодо маржинальних цін ТОВ «ГАЗПРОМСЕРВІС» має можливість отримати на офіційному сайті Оператора ГТС.

НКРЕКП листом від 07.03.2022р. вих. №369/16.3.2/5-22 повідомила Позивача та Відповідача про те, що відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи регулюють Правила постачання природного газу, затверджені постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2496.

За інформацією, наданою ТОВ «Оператор ГТС України» споживач з ЕІС - кодом 56ХS0000М9АНТ00L був закріплений в Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТОВ «Газпромсервіс» по 03.12.2021 (включно"). З 04.12.2021 споживач з ЕІС - кодом 56ХS0000М9АНТ00L закріплений в Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТОВ «ГП «Нафтогаз трейдинг». Отже, обсяги природного газу, використані споживачем 56ХS0000М9АНТ00L з 01.12.2021 по 03.12.2021, становлять 1 328,10 куб.м та внесені в алокацію постачальника ТОВ «Газпромсервіс». Обсяги природного газу, використані споживачем з ЕІС кодом 56ХS0000М9АНТ00L з 04.12.2021 по 31.12.2021, внесені в алокацію постачальника ТОВ «ГП «Нафтогаз трейдинг». Таким чином, з 01.12.2021 по 03.12.2021 Споживач був закріплений на Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТОВ «Газпромсервіс».

Як вбачається із розміщеного на веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» файлу UA.xlsx (https://tsoua.com/klientam/marzhynalna-tsina/) станом на 03.12.2021р. маржинальна ціна придбання природного газу становила 38423,38грн. за 1 тис.м3 з врахуванням ПДВ.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021р. у справі №521/20937/16-ц, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами (ст.714 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч.1 ст.693 ЦК України у випадку, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст.699 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Згідно ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.3 ст.653 ЦК України передбачено, що у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

При цьому суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому, значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору (ст.638 ЦК України).

Крім того, частинами 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну сутність договору даного виду.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі №916/2090/16.

Взаємовідносини операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015р. (далі - Кодекс ГРС).

Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015р. №2494 у чинній станом на час виникнення спірних правовідносин редакції (надалі Кодекс ГРС) цей Кодекс визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, зокрема умови забезпечення: надійної і безпечної експлуатації газорозподільних систем та гарантованого рівня розподілу (переміщення) природного газу до/від суміжних суб`єктів ринку природного газу відповідної якості; комерційного, у тому числі приладового обліку природного газу в газорозподільній системі та визначення його об`ємів і обсягів передачі до/з газорозподільної системи, у тому числі в розрізі суб`єктів ринку природного газу; доступу замовників до газорозподільної системи для приєднання до неї їх об`єктів будівництва або існуючих об`єктів (умови технічного доступу); доступу суб`єктів ринку природного газу до газорозподільної системи для фактичної передачі (розподілу/споживання) належного їм природного газу до/з газорозподільної системи (умови комерційного доступу); механізмів взаємодії оператора газорозподільної системи з операторами суміжних систем та з іншими суб`єктами ринку природного газу.

Дія цього Кодексу поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників (пункт 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРС).

Згідно пункту 1 глави 1 розділу VI Кодексу ГРС суб`єкти ринку природного газу (у тому числі споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог цього Кодексу та укладення договору розподілу природного газу.

Пунктом 1 глави 7 розділу VI Кодексу ГРС передбачено, що оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у таких випадках: 1) несвоєчасна та/або неповна оплата послуг згідно з умовами договору розподілу природного газу; 2) отримання від Оператора ГТС повідомлення про припинення розподілу природного газу споживачу у випадках: відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника у відповідному розрахунковому періоді; відсутності підтвердженої номінації у діючого постачальника на обсяги транспортування природного газу для потреб споживача; 3) подання споживачем або його постачальником (який уклав з Оператором ГРМ договір на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам) письмової заяви про припинення газопостачання; 4)відмова споживача від встановлення лічильника газу, що здійснюється за ініціативи та за кошти Оператора ГРМ, з урахуванням Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу"; 5) розірвання договору розподілу природного газу; 6)несанкціонований відбір природного газу або втручання в роботу ЗВТ чи ГРМ; 7)несанкціоноване відновлення газоспоживання; 8) визнання в установленому порядку аварійним станом газорозподільної системи та/або ліквідація наслідків аварій, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного або екологічного характеру, та проведення ремонтно-відновлювальних робіт; 9)наявність заборгованості за несанкціонований відбір природного газу з ГРМ; 10) необґрунтована відмова від підписання акта наданих послуг та/або акта приймання-передачі природного газу (норма застосовується по об`єкту споживача, що не є побутовим); 11) відмова представникам Оператора ГРМ в доступі на об`єкти або земельну ділянку Споживача, де розташована газорозподільна система та/або газове обладнання, та/або комерційний вузол обліку газу, для здійснення контролю відповідності встановленого газоспоживаючого обладнання проєктній документації, обстеження газових мереж до ВОГ та/або газоспоживаючого обладнання; 12) в інших випадках, передбачених законодавством.

Пунктом 3 глави 1 розділу IX Кодексу ГРС встановлено, що фактичний об`єм надходження природного газу до/з ГРМ (у тому числі по об`єктах споживачів) за певний період визначається в точках комерційного обліку (на межі балансової належності) на підставі даних комерційних вузлів обліку, встановлених в точках вимірювання, та інших регламентованих процедур у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 глави 3 розділу IX Кодексу ГРС визначення об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту споживача, що не є побутовим, здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і споживачем на підставі даних комерційних ВОГ, визначених договором розподілу природного газу між Оператором ГРМ і споживачем, та з урахуванням вимог цього Кодексу та договору.

Згідно п.6 глави 3 розділу IX Кодексу ГРС визначені Оператором ГРМ в акті приймання-передачі природного газу фактичні об`єм та обсяг розподілу та споживання природного газу по об`єкту споживача за підсумками розрахункового періоду (календарного місяця) передаються Оператору ГТС у встановленому Кодексом ГТС порядку для проведення ним остаточної алокації по постачальнику споживача і є підставою для їх використання у взаємовідносинах між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для взаєморозрахунків між споживачем та його постачальником.

Пунктом 1 глави 1 розділу XIV Кодексу ГРС передбачено, що система обміну інформацією використовується для обміну відомостями, пов`язаними з виконанням функцій, передбачених цим Кодексом, між Оператором ГРМ та суміжними суб`єктами ринку природного газу, зокрема споживачами, які підключені до/через ГРМ, та їх постачальниками.

Приписами п.3 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2493 (тут і надалі у чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, надані Кодекс ГТС) передбачено, що дія цього Кодексу поширюється на всіх суб`єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності, а також операторів торгових платформ.

Алокація - обсяг природного газу, віднесений оператором газотранспортної системи в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи по замовниках послуг транспортування (у тому числі в розрізі їх контрагентів (споживачів)) з метою визначення за певний період обсягів небалансу таких замовників; інформаційна платформа - електронна платформа у вигляді веб-додатка в мережі Інтернет, функціонування та керування якою забезпечується оператором газотранспортної системи, яка використовується для забезпечення надання послуг транспортування природного газу відповідно до вимог цього Кодексу; номінація - попереднє повідомлення, надане замовником послуг транспортування оператору газотранспортної системи, стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу; підтверджена номінація - підтверджений оператором газотранспортної системи обсяг природного газу замовника послуг транспортування, який буде прийнятий від замовника в точках входу до газотранспортної системи та переданий замовнику в точках виходу з газотранспортної системи у відповідний період; портфоліо балансування - сукупність подач та відборів замовника послуг транспортування природного газу; Реєстр споживачів постачальника - перелік споживачів, які в інформаційній платформі закріплені за певним постачальником у розрахунковому періоді; несанкціонований відбір природного газу - відбір природного газу за відсутності споживача в Реєстрі споживачів постачальника будь-якого постачальника протягом розрахункового періоду; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу; (пункт 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС).

Відповідно до п.1 глави 4 розділу IV Кодексу ГТС для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи. Інформаційна платформа складається з апаратного та програмного забезпечення.

Згідно п.7 глави 4 розділу IV Кодексу ГТС постачальники відповідно до вимог цього Кодексу повинні вносити до інформаційної платформи інформацію щодо: власних споживачів та періодів постачання їм природного газу; номінацій/реномінацій.

Пунктом 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року N 2496 (далі - Правила постачання природного газу), та за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі у відповідному розрахунковому періоді. Постачальник, крім постачальника "останньої надії", не має права реєструвати споживача у власному Реєстрі споживачів постачальника в розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем.

З моменту реєстрації споживача за постачальником в інформаційній платформі постачальник набуває статусу діючого постачальника для такого споживача (крім майбутніх періодів постачання, які заброньовані за іншими постачальниками в інформаційній платформі, постачання природного газу постачальником "останньої надії" та випадків, передбачених пунктом 6 цієї глави) та вважається, що з цього моменту зазначений постачальник забронював за собою цього споживача на наступні розрахункові періоди та є відповідальним за обсяги споживання природного газу цим споживачем. Реєстрація споживача в Реєстрі споживачів постачальником "останньої надії" здійснюється на період, що не може перевищувати граничний строк постачання, визначений Законом України "Про ринок природного газу" та Правилами постачання природного газу; з моменту реєстрації на інформаційній платформі угоди про алокацію постачальники, які є її сторонами, набувають статусу діючих постачальників для такого споживача (у межах часток, визначених алокаційним алгоритмом) на строк, що відповідає періоду постачання, визначеному угодою про алокацію (п.2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).

Пунктом 8 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що оператори газорозподільних систем (оператор газотранспортної системи по прямих споживачах) виходячи з інформації про споживачів, яким не замовлені постачальником обсяги транспортування природного газу для їх потреб, зобов`язані протягом двох робочих днів наступної доби з дати отримання відповідної інформації від оператора газотранспортної системи проінформувати таких споживачів про відсутність у них замовлених постачальником обсягів транспортування природного газу з певної дати та можливі для них наслідки та зобов`язані розпочати заходи з припинення (обмеження) в установленому порядку розподілу (транспортування) природного газу на об`єкти таких споживачів; до закінчення строку, встановленого законодавством для припинення (обмеження) транспортування (розподілу) природного газу таким споживачам, алокація їх відборів відноситься на діючого постачальника, крім випадків початку в цей період постачання природного газу таким споживачам постачальником "останньої надії".

Згідно п.1 гл.1 розд.XII Кодексу ГТС оператор газотранспортної системи на підставі інформації про виміряний за газову добу обсяг природного газу та всі його подачі та відбори, яка надається оператором газорозподільної системи, суміжним газовидобувним підприємством, газовидобувним підприємством, підключеним безпосередньо до газорозподільної системи, оператором газосховищ, оператором установки LNG та прямим споживачем, надає кожному замовнику послуг транспортування природного газу інформацію про його подачі та відбори в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи за відповідну газову добу (D) в порядку, встановленому цим розділом. Інформація про відбори в точках виходу до газорозподільних систем надається в розрізі споживачів замовника послуг транспортування.

Згідно п.3 вказаної глави алокація природного газу по кожному замовнику послуг транспортування природного газу, поданих (отриманих) ним у точці входу та відібраних (переданих) у точці виходу за певний період, визначається оператором газотранспортної системи та доводиться ним до відома замовника послуг транспортування природного газу у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідальність за своєчасність, повноту і достовірність інформації, що надається відповідно до цього розділу, несе той суб`єкт, на якого покладається обов`язок щодо надання інформації оператору газотранспортної системи відповідно до цього розділу (п.4 глави 1 розділу XII Кодексу ГТС).

П.1 глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС передбачено, що оператор газотранспортної системи розраховує обсяг добового небалансу для кожного портфоліо балансування замовників послуг транспортування природного газу за кожну газову добу як різницю між алокаціями подач природного газу до газотранспортної системи та алокаціями відбору з газотранспортної системи (з урахуванням підтверджених торгових сповіщень).

Відповідно до п.2 вказаної глави у випадку якщо сума подач природного газу замовника послуг транспортування природного газу за газову добу не дорівнює сумі відборів природного газу замовника послуг транспортування природного газу за цю газову добу, вважається, що у замовника послуг транспортування природного газу є добовий небаланс і до нього застосовується плата за добовий небаланс.

Згідно абзацу 2 п.6 глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС у випадку, якщо добовий небаланс замовника послуг транспортування природного газу за газову добу є негативним, то вважається, що замовник послуг транспортування природного газу на підставі попередньої згоди, наданої на умовах договору на транспортування природного газу, придбав природний газ в оператора газотранспортної системи в обсязі добового небалансу та повинен сплатити оператору газотранспортної системи плату за добовий небаланс.

Для розрахунку плати за добовий небаланс для кожного замовника послуг транспортування природного газу оператор газотранспортної системи множить остаточний обсяг добового небалансу на ціну, що застосовується відповідно до пунктів 8 - 11 цієї глави. Оператор газотранспортної системи до 08:00 UTC (10:00 за київським часом) години для зимового періоду та 07:00 UTC (10:00 за київським часом) години для літнього періоду газової доби (D+1) оприлюднює на власному вебсайті остаточні ціни газової доби (D), які визначаються відповідно до пунктів 8 - 11 цієї глави (п.7 глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС).

Пунктом 8 вказаної глави передбачено, що для цілей розрахунку плати за добовий небаланс ціна, що застосовується (крім випадку обсягів небалансу, який виник у рамках виконання спеціальних обов`язків, в установленому порядку покладених Кабінетом Міністрів України на суб`єктів ринку природного газу на підставі статті 11 Закону України "Про ринок природного газу"), визначається як: маржинальна ціна продажу природного газу, якщо обсяг добового небалансу замовника послуг транспортування природного газу за газову добу є позитивним (тобто коли подачі замовника послуг транспортування природного газу протягом газової доби перевищують його відбори); маржинальна ціна придбання природного газу, якщо обсяг добового небалансу замовника послуг транспортування природного газу за газову добу є негативним (тобто коли відбори замовника послуг транспортування протягом газової доби перевищують його подачі).

Згідно пп.2 п.9 гл.6 розд.XIV Кодексу ГТС маржинальна ціна продажу та маржинальна ціна придбання природного газу розраховуються для кожної газової доби таким чином: маржинальна ціна придбання є найбільшим з таких значень: найвища ціна придбання будь-якого короткострокового стандартизованого продукту, стороною якого є оператор газотранспортної системи, що відноситься до газової доби (D); середньозважена ціна короткострокових стандартизованих продуктів за газову добу (D), збільшена на величину коригування.

Згідно п.10 глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС з метою визначення маржинальної ціни продажу, маржинальної ціни придбання й середньозваженої ціни оператором газотранспортної системи використовується інформація про операції, що відбуваються на торговій платформі, вибір якої погоджений Регулятором.

Величина коригування, визначена в пунктах 9 та 11 цієї глави, становить 10 %: у випадку негативного небалансу більше ніж 5 % (для операторів газорозподільної системи з метою покриття своїх нормативних та виробничо-технологічних втрат/витрат більше ніж 15 % (включно)) від обсягів природного газу, поданих на точках входу (за винятком віртуальної торгової точки) до газотранспортної системи у відповідну газову добу. Розмір величини коригування, який визначається згідно з вимогами цього пункту, застосовується на весь розмір добового небалансу (п.13 глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС).

Згідно п.2 глави 1 розділу І Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2496 (у чинній станом на час виникнення спірних правовідносин редакції, надалі - Правила), дія цих Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та Операторів ГРМ/ГТС.

Згідно п.3 розділу І Правил постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи. Постачальник не має права реєструвати споживача у власному Реєстрі споживачів постачальника у розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем.

Інформаційна платформа - це електронна платформа Оператора ГТС у вигляді веб-додатка в мережі Інтернет, створена відповідно до вимог Кодексу газотранспортної системи; новий постачальник - постачальник природного газу, з яким споживач, що має діючого постачальника, уклав договір постачання природного газу та який буде здійснювати постачання природного газу у періоді, наступному після періоду постачання природного газу діючим постачальником; підтверджений обсяг природного газу - плановий об`єм (обсяг) природного газу, обумовлений договором постачання природного газу між споживачем та постачальником на відповідний розрахунковий період, який має бути поставлений споживачу відповідно до умов цього договору (п.5 гл.1 розд.І Правил).

Згідно п.1 розд.ІІ Правил підставою для постачання природного газу споживачу є: наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального EIC-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального EIC-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; включення споживача до Реєстру споживачів постачальника у відповідному розрахунковому періоді; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків, або наявність письмового дозволу діючого постачальника на перехід споживача до нового постачальника.

Згідно п.9 розділу ІІ Правил постачальник забезпечує споживача необхідними підтвердженими обсягами природного газу відповідно до умов договору постачання природного газу; за умови дотримання споживачем умов договору постачання природного газу постачальник, крім постачальника "останньої надії", зобов`язаний забезпечити своєчасну реєстрацію споживача в Реєстрі споживачів постачальника (на інформаційній платформі Оператора ГТС) у відповідному розрахунковому періоді.

Відповідно до п.12 розділу ІІ Правил за підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати діючому постачальнику копію відповідного акта про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між Оператором ГРМ/ГТС та споживачем, відповідно до вимог Кодексу газотранспортної системи / Кодексу газорозподільних систем; на підставі отриманих від споживача даних та/або даних Оператора ГТС постачальник протягом трьох робочих днів готує та надає споживачу два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника; споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі природного газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі природного газу; у випадку відмови від підписання акта приймання-передачі природного газу розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до договору або в судовому порядку; до прийняття рішення судом вартість поставленого природного газу встановлюється відповідно до даних постачальника.

Фактичне постачання природного газу новим постачальником може починатись виключно з газової доби, з якої споживач включений до Реєстру споживачів нового постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи (п.6 розділу ІV Правил).

При цьому суд зазначає, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення Позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок Позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного Позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 02.03.2018р. у справі №927/467/17, від 21.05.2018р. справа №904/10198/15, від 22.01.2019р. справа №905/305/18, від 28.01.2019р. справа №922/3782/17, від 14.02.2019р. справа №922/1019/18, від 05.03.2019р. справа №910/1389/18, від 27.05.2019р. справа №910/20107/17.

Як передбачено ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020р. у справі №910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Аналізуючи твердження та подані Учасниками справи на їх підтвердження докази, керуючись наведеним критерієм доказування, суд доходить висновку, що зазначені вище докази відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують наведені Позивачем обставини щодо укладення між Сторонами Договору, здійснення на його підставі господарських операцій поставки та розірвання Договору шляхом укладення Додаткової угоди від 19.10.2021р. №6 до Договору.

Крім того, матеріалами справи підтверджується укладення 11.11.2021р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Відповідачем Договору постачання природного газу №12-1088/21-БО-Т на поставку природного газу в листопаді та грудні 2021р. згідно погоджених Сторонами вказаного Договору обсягів.

При цьому суд зазначає, що матеріалами справи, зокрема, Попередніми/остаточними відборами ПГ за 03.12.2021р., підтверджується закріплення Позивачем станом на 03.12.2021р. Відповідача на Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТзОВ «Газпромсервіс».

Відтак, в силу приписів п.2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС, з врахуванням недоведення Відповідачем обставини реєстрації в Реєстрі споживачів постачальником "останньої надії", Позивачем станом на 03.12.2021р. заброньовано за собою Відповідача як споживача і саме Позивач є відповідальним за обсяги споживання природного газу Відповідачем як споживачем.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що оператором газорозподільної системи у відповідності до приписів п.8 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС правомірно віднесено відбір Відповідачем природного газу за 01.12.2021р.-03.12.2021р. на Позивача, як на діючого постачальника, та, у відповідності до п.3 глави 1 розділу XII Кодексу ГТС, визначено алокацію за 03.12.2021р. та доведено її до відома Позивача, як замовника послуг транспортування природного газу.

Вказаним спростовуються і доводи Відповідача про споживання природного газу у спірний період на підставі Договору 2, укладеного із ТзОВ «ГП «Нафтогаз Трейдинг», оскільки, згідно п.6 розділу ІV Правил, фактичне постачання природного газу новим постачальником може починатись виключно з газової доби, з якої споживач включений до Реєстру споживачів нового постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

При цьому суд звертає увагу на те, що Відповідач, як споживач, наділений певними правами доступу до Інформаційної платформи, і, у відповідності до п.12 розділу ІІ Правил, за підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим (в даному випадку до 05.01.2022р.), зобов`язаний надати діючому постачальнику копію відповідного акта про фактичний об`єм (обсяг) розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між Оператором ГРМ/ГТС та споживачем, відповідно до вимог Кодексу газотранспортної системи / Кодексу газорозподільних систем.

З врахуванням встановлених в мотивувальній частині цього рішення обставин суд зазначає, що Позивачем при розрахунку вартості спожитого Відповідачем природного газу правомірно, в порядку, передбаченому п.п.8-10 глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС, визначено його ціну, виходячи з розміру маржинальної ціни придбання природного газу, оскільки, Відповідачем не доведено існування підтвердженої номінації на споживання природного газу у спірний період чи включення до реєстру споживачів постачальника «останньої надії».

Перевіривши розмір заявленої до стягнення суми з врахуванням встановлених в мотивувальній частині цього рішення обставин постачання Позивачем Відповідачу природного газу у спірний період в обсягах 1328,10м3, відсутності заявки Позивача на постачання Відповідачем природного газу, відсутності підтвердженої номінації на поставку Позивачем Відповідачу природного газу в період з 01.12.2021р. по 03.12.2021р. , встановленого судом правомірного застосування Позивачем розміру маржинальної ціни придбання природного газу в розмірі 38423,38грн. за 1 тис.м3 з врахуванням ПДВ, а також передбаченої п.13 глави 6 розділу XIV Кодексу ГТС надбавки в розмірі 10% до всього обсягу добового небалансу суд зазначає, що вартість поставленого Позивачем та спожитого Відповідачем природного газу в період з 01.12.2021р. по 03.12.2021р. складає 56133,10грн. ((1,32810 х 38423,38) х 110%).

Відтак право Позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним, а позовні вимоги про стягнення 56133,10грн. суми основної заборгованості є мотивованими та обґрунтованими.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 10216,22грн. пені та 3929,31грн. штрафу суд зазначає наступне.

В обґрунтування підстав до стягнення з Відповідача на користь Позивача пені та штрафу Позивач покликається на приписи ч.2 ст.231 ГК України.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно положень ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст.551 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Частиною 1 ст.231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання господарською організацією (ч.ч.6, 7 ст.231 ГК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ч.2 ст.231 ГК України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, згідно ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З врахуванням встановлених судом в мотивувальній частині цього рішення обставин та визначених Позивачем підстав до стягнення з Відповідача на користь Позивача пені та штрафу суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2020р. у справі №916/1777/19, що за змістом положень ч.ч.4, 6. ст.231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язання пов`язується з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчо врегульованого розміру таких санкцій.

При цьому, приписами ч.6 ст.231 ГК України визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань як одиницю вимірювання таких санкцій. Однак, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним між Сторонами Договором. В іншому випадку таке нарахування призведе до порушення принципу свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати жодних санкцій за порушення строку виконання зобов`язання, в тому числі і грошового. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 05.09.2019р. у справі №908/1501/18.

Таким чином, з врахуванням встановлених судом в мотивувальній частині цього рішення обставин та наведених доводів суд зазначає про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 10216,22грн. пені та 3929,31грн. штрафу, оскільки Сторонами не встановлено забезпечення виконання Відповідачем зобов`язання з оплати поставки природного газу за Договором неустойкою у формі пені та штрафу, а відтак, позов в цій частині позовних вимог є безпідставним та необґрунтованим, в його задоволені слід відмовити.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст.ст.73, 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Верховний Суд у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт укладення між Сторонами Договору, здійснення на його підставі господарських операцій поставки та розірвання Договору шляхом укладення Додаткової угоди від 19.10.2021р. №6 до Договору, а також укладення 11.11.2021р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Відповідачем Договору постачання природного газу №12-1088/21-БО-Т на поставку природного газу в листопаді та грудні 2021р. згідно погоджених Сторонами вказаного Договору обсягів, беручи до уваги закріплення Позивачем станом на 03.12.2021р. Відповідача на Інформаційній платформі в Реєстрі споживачів за постачальником ТзОВ «Газпромсервіс», віднесення оператором газорозподільної системи відбору Відповідачем природного газу за 01.12.2021р.-03.12.2021р. на Позивача як на діючого постачальника, а також правомірності застосування Позивачем при розрахунку вартості спожитого Відповідачем природного газу маржинальної ціни придбання природного газу з врахуванням 10% надбавки суд зазначає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 56133,10грн. суми основної заборгованості з оплати поставленого Позивачем природного газу є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року для працездатних осіб в розмірі 2481 гривень.

Як доказ сплати судового збору Прокурором подано Платіжне доручення від 04.08.2022р. №893 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 2481грн. Оригінал вказаного Платіжного доручення є додатком №18 до позовної заяви.

Окрім того, Позивачем до позовної заяви долучено копію укладеного 04.08.2022р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМСЕРВІС» (за Договором Замовник) та адвокатом Гринчишиним І.Я. (за Договором Виконавець) Договору про надання правової допомоги у господарській справі №28/22 (надалі Договір 28/22), за умовами якого (п.1.1. Договору 28/22) Виконавець зобов`язується надати Замовнику правову допомогу в господарській справі за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМСЕРВІС» до Львівської національної наукової бібліотеки України ім. В. Стефаника про стягнення вартості поставленого природного газу.

Відповідно до п.1.2. Договору 28/22 під правовою допомогою, передбаченою в п.1.1 Договору розуміється представництво та захист законних прав та інтересів Замовника в органах державної виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, судових органах будь-якої ланки відповідно до чинного законодавства України, в тому числі з правом підпису офіційних документів від імені Замовника.

Загальна оплата роботи Виконавця за ведення справи, передбаченої в п.1.1 Договору, складає 15 000 гривень (п.3.1. Договору 28/22).

Згідно п.3.2. Договору 28/22 оплата роботи Виконавця здійснюється Замовником відповідно до п. 3.1, 3.2. цього Договору шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Виконавця або шляхом внесення готівки в касу Виконавця.

Відповідно до п.4.1. Договору 28/22 Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту його виконання або моменту його розірвання.

Актом приймання-передачі наданих послуг від 04.08.2022р. Виконавець передав, а Замовник прийняв інформаційно-консультаційні та інші юридичні послуги відповідно до умов Договору про надання правової допомоги №28/22 від 04.08.2022р., а саме надано наступні послуги: підготовка позовної заяви до Львівської національної наукової бібліотеки України ім.В.Стефаника про стягнення вартості поставленого природного газу; надання консультацій з питань господарського процесуального законодавства України; надання консультацій з питань участі у судових інстанціях в господарських справах; надання консультацій з питань цивільного та господарського законодавства України.

Загальна вартість наданих послуг становить 15 000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень).

Гринчишин І.Я. є адвокатом та представником Позивача, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 20.09.2011р. №804 та ордера від 04.08.2022р. серії ІФ №007043.

12.10.2022р. за вх. №20907/22 Позивачем надіслано на електронну адресу суду Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у якому повідомляє, до Позивачем понесено і очікується понести у зв`язку із розглядом справи в суді судові витрати в розмірі 17481грн., з яких 2481грн. на оплату судового збору та 15000грн. на оплату послуг професійної правничої допомоги.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Згідно частини 3 статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч.2 вказаної статті за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.126 ГПК України).

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст.1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.п.6, 9 ст.1 Закону).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного згідно Законом "Про забезпечення функціонування української мови як державної", має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до частини третьої статті 4, частини першої статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно п.28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017р.) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Суд звертає увагу на те, що в рішенні Національної асоціації адвокатів України від 04-05.07.2014р. №61 «Про надання роз`яснень щодо інформації, яка зазначається в ордері адвоката та можливості його подання у декілька установ» зазначено, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у статті 26 визначив підстави для здійснення адвокатської діяльності. Так, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, може бути, зокрема, ордер (частина друга статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд також звертає увагу на те, що у разі встановлення клієнтом і адвокатом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних при наданні послуг правничої допомоги не є необхідним. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного адміністративного суду від 28.12.2020р. у справі №640/18402/19.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст.43 Конституції України. Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.09.2021р. у справі №918/1045/20.

Крім того метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утриматися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24.01.2022р. у справі №911/2737/17.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно правової позиції, викладеної, зокрема в постановах Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №904/8308/17 та від 01.08.2019р. у справі №915/237/18, розмір судових витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а суд повинен оцінити рівень адвокатських витрат, що були присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично і чи була їх сума обґрунтованою та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною чи її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі №910/23210/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04).

Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у додатковій ухвалі від 21.07.2020р. у справі № 915/1654/19.

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, що на підтвердження факту понесення судових витрат та їх розміру суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Також судом враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постановах від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 та від 18.12.2019р. у справі №910/13731/18, відповідно до якої, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2019р. у справі №922/902/19, від 12.12.2019р. у справі №922/1897/18 та від 20.12.2019р. у справі №903/125/19.

Поряд з цим суд зазначає, що згідно ч.5 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.

Як вказує Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України.

Зокрема відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На предмет відповідності зазначеним критеріям суд оцінює поведінку/ дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.5-7, 9 ст.129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція підтримана та застосована у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі №905/1795/18.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З врахуванням вищенаведеного, оцінивши подані Позивачем докази в підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що подані Позивачем в обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу докази в своїй сукупності підтверджують дійсність, необхідність та розумність таких витрат в розмірі 15000грн. для забезпечення належного захисту прав Позивача під час розгляду справи №914/1851/22 Господарським судом Львівської області.

При цьому, суд звертає увагу на те, що Відповідачем не подано жодних доказів в спростування обставин дійсності, необхідності та розумності понесених Позивачем судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, а відтак, не доведено в порядку ч.5 ст.126 ГПК України належними засобами доказування обставини неспівмірності здійснених Позивачем витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписами п.3 ч.4 ст.129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2481грн. та судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги в розмірі 15000грн., недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 2481грн. та судові витрати на оплату послуг професійної правничої допомоги в розмірі 15000грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1981,63грн. судового збору та 11980,83грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, в решті судові витрати Позивача покласти на Позивача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.1,3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 11, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 655, 670, 692, 693, 712, 714 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Львівської національної наукової бібліотеки України імені В.Стефаника (79000, Львівська область, м.Львів, вул.Стефаника, буд.2; ідентифікаційний код: 22334641) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗПРОМСЕРВІС» (77000, Івано-Франківська область, Рогатинський район, м.Рогатин, вул.Галицька, буд.119; ідентифікаційний код: 31767581) 56133,10грн. суми основного боргу, 1981,63грн. судового збору та 11980,83грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

3. В решті в позові відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 14.11.2022р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.