УХВАЛА

17 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 920/947/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ярітенко О.В.

представників учасників справи:

прокуратури - виконувача обов`язків керівника Окружної прокуратури міста Суми - представник офісу Генерального прокурора Зарудяна Н.О.,

позивача - Північно-східного офісу Держаудитслужби - не з`явився,

відповідача-1 - комунальної установи Сумської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 29 - Брайко Ю.В., адвокат (ордер № 234374),

відповідача-2 - приватної фірми «Тімвел» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення господарського суду Сумської області від 20.12.2021 (суддя Соп`яненко О.Ю.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 (головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.)

у справі № 920/947/21

за позовом виконувача обов`язків керівника Окружної прокуратури міста Суми (далі - Прокуратура) в інтересах держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби (далі - Північно-східний офіс Держаудитслужби)

до комунальної установи Сумської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 29 (далі - Установа) та приватної фірми «Тімвел» (далі - ПФ «Тімвел»)

про визнання незаконним рішення тендерного комітету, оформленого протоколом від 21.04.2021 № 20 та договору підряду від 05.05.2021 № 0505,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби про: визнання недійсним рішення тендерного комітету Установи, яке оформлене протоколом від 21.04.2021 № 20 про визнання ПФ «Тімвел» переможцем закупівлі «Капітальний ремонт покрівлі з утепленням комунальної установи Сумської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 29, м. Суми, Сумської області за адресою: вул. Заливна, 25 в м. Суми»; визнання недійсним договору підряду від 05.05.2021 № 0505, який укладений Установою з ПФ «Тімвел».

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на те, що: замовник безпідставно відхилив найбільш економічно вигідну пропозицію акціонерного товариства «Сумбуд» з посиланням на пункт 2 частини першої статті 31 Закону України «Про публічні закупівлі», не надавши зазначеному учаснику можливості виправити допущені невідповідності, що не відповідає приписам частини шістнадцятої статті 29 та частини дев`ятої статті 26 вказаного Закону; учасником ПФ «Тімвел», якого визнано переможцем закупівлі, не надано у складі тендерної пропозиції документи на підтвердження права власності орендодавця на приміщення, зазначене у наданому договорі від 29.11.2019 № 11-29-1 оренди нежитлового приміщення; учасником ПФ «Тімвел» у складі тендерної пропозиції надано договори про надання послуг (на підтвердження наявності в учасника обладнання, матеріально-технічної бази та технологій) без додатків, а саме, без додатку № 1 «Розрахункова калькуляція техніки»; переможцем торгів не надано у складі тендерної пропозиції документів на підтвердження кваліфікації чи проходження навчання покрівельником ОСОБА_1 , у зв`язку з чим не дотримано вимоги додатку 3 тендерної документації замовника (Установи).

В обґрунтування підстав для визнання недійсним у судовому порядку договору підряду від 05.05.2021 № 0505, який укладений Установою з переможцем торгів - ПФ «Тімвел», Прокурор посилався на приписи статей 29, 31 Закону України «Про публічні закупівлі» та статтю 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зазначаючи про невідповідність оспорюваного правочину вимогам чинного законодавства.

Рішенням господарського суду Сумської області від 20.12.2021 у справі № 920/947/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані з посиланням на те, що: акціонерним товариством «Сумбуд» не надано у складі тендерної пропозиції локальний кошторис № 2-1-5 на придбання устаткування, меблів та інвентарю, у зв`язку з чим тендерна пропозиція названого товариства не відповідала умовам технічної документації та іншим вимогам щодо предмета закупівлі тендерної документації. При цьому усунення недоліків можливе у випадку допущення учасником невідповідності у наданій інформації та/або документах, а не у випадку ненадання документа (документів) взагалі. Відповідно, Установою правомірно відхилено тендерну пропозицію акціонерного товариства «Сумбуд» з підстав, визначених у пункті 2 частини першої статті 31 Закону України «Про публічні закупівлі». ПФ «Тімвел» у складі тендерної пропозиції надано договори, які підтверджують право користування (оренди) приміщенням та обладнанням. Водночас надати документи, які підтверджують право власності на обладнання, матеріально-технічну базу та технології повинен учасник - власник обладнання, яким ПФ «Тімвел» не є; замовник не має права вимагати від учасника надати документи, які не передбачені законом або тендерною документацією. Відсутність документів, які не передбачені законодавством для учасника у складі тендерної пропозиції не може бути підставою для її відхилення замовником; ненадання ПФ «Тімвел» у складі тендерної пропозиції додатків № 1 «Розрахункова калькуляція техніки» до договорів про надання послуг не вплинула на підтвердження приналежності обладнання (що вимагалося згідно з тендерною документацією); ПФ «Тімвел» підтверджена наявність в учасника процедури закупівлі працівників необхідної кваліфікації, які мають відповідні знання та досвід, оскільки ПФ «Тімвел» надано сертифікати на трьох працівників покрівельників із чотирьох. При цьому у тендерній документації замовника не було конкретизовано, яка кількість покрівельників необхідна для виконання робіт; стосовно складених Північно-східним офісом Держаудитслужби протоколів про притягнення членів тендерного комітету до адміністративної відповідальності, то судові провадження відносно цих осіб закриті за відсутності в їх діях складу адміністративного правопорушення. Учасник закупівлі ПФ «Тімвел» надав усі документи та інформацію, які вимагалися замовником, тому його обґрунтовано визнано переможцем та укладено з ним оспорюваний правочин; підстави для визнання договору підряду недійсним/нікчемним відсутні.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у справі, заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить Суд: скасувати судові рішення попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: приписів статей 1, 2, 3, 12, 30, 32, 36, 37 Закону України «Про публічні закупівлі», статей 203, 215 ЦК України, статей 180, 203, 207, 215, 216 Господарського кодексу України, та на порушення норм процесуального права, зокрема, статей 4, 7, 74-79, 86 ГПК України. ПФ «Тімвел» зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано вказані норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.08.2021 у справі № 910/1520/20, від 20.05.2021 у справі № 905/1105/20, від 22.05.2019 у справі № 905/1168/18, від 13.10.2020 у справі № 904/2336/18.

У відзиві на касаційну скаргу Установа просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, посилаючись, зокрема, на правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

ПФ «Тімвел» у відзиві на касаційну скаргу також просить Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, з посиланням, зокрема, на законність та обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 14.11.2022 № 29.3-02/1944 проведений повторний автоматизований розподіл справи № 920/947/21 у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.08.2021 у справі № 910/1520/20, від 20.05.2021 у справі № 905/1105/20, від 22.05.2019 у справі № 905/1168/18, від 13.10.2020 у справі № 904/2336/18, слід зазначити таке.

Так, у справі № 910/1520/20 про визнання недійсним рішення уповноваженої особи про визнання учасника переможцем процедури закупівлі та визнання недійсним договору спірним було питання щодо надання/ненадання учасником - переможцем торгів у складі тендерної пропозиції документів на підтвердження досвіду виконання аналогічних договорів. Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив про те, що замовник самостійно визначає кваліфікаційні критерії з тих, що передбачені статтею 16 Закону України «Про публічні закупівлі». Вимоги тендерної документації та перелік документів, якими учасник повинен підтвердити свою відповідність таким вимогам, визначаються замовником самостійно, виходячи саме зі специфіки предмета закупівлі, керуючись принципами здійснення закупівель, закріпленими у статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» та з дотриманням вимог чинного законодавства. Оскільки тендерна документація містить вимогу стосовно зазначення інформації про належне виконання договору, введення в експлуатацію об`єкта або завершення робіт та враховуючи суперечливі доводи особи щодо виконання наданого договору підряду, суди попередніх інстанцій повинні були дослідити питання виконання зазначеного договору. Встановлення обставин виконання учасником-переможцем торгів аналогічного договору підряду має значення, оскільки відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про публічні закупівлі» одним із кваліфікаційних критеріїв є наявність документально підтвердженого досвіду виконання аналогічного договору.

У справі, судові рішення в якій є предметом касаційного перегляду, питання щодо не підтвердження учасником-переможцем досвіду виконання аналогічного договору Прокурором не ставилося. Спірним було інше питання, на яке посилався Прокурор, зокрема, щодо безпідставного, на його думку, відхилення найбільш економічно вигідної пропозиції акціонерного товариства «Сумбуд» з посиланням на пункт 2 частини першої статті 31 Закону України «Про публічні закупівлі», без надання зазначеному учаснику можливості виправити допущені невідповідності, що, на думку Прокурора, не відповідає приписам частини шістнадцятої статті 29 та частини дев`ятої статті 26 вказаного Закону. Отже, врахована судом обставина у справі № 910/1520/20, на яку посилається скаржник, не є тією обставиною, яка входить до предмета доказування у межах вирішення пору у справі № 920/947/21.

Скаржник також посилається на висновок Верховного Суду у справі № 905/1105/20 про визнання недійсним рішення тендерного комітету та визнання недійсним договору. Так, у справі № 905/1105/20 Верховний Суд, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, виходив, зокрема, з того, що аналіз положень статей 3, 17, 28, 30 Закону України «Про публічні закупівлі» та мета цього Закону в цілому, дають підстави для висновку про те, що замовники та учасники процедури закупівлі мають добросовісно користуватися своїми правами та дотримуватись обов`язків покладених на них. З наведених норм закону вбачається, що на замовника покладено обов`язок відхилити тендерну пропозицію, у разі наявності передбачених законом для того підстав, зокрема, у разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів (тендерів). При цьому, наведений обов`язок замовника корелюється з правом передбаченим частиною сьомою статті 28 Закону України «Про публічні закупівлі», щодо наявності у замовника права перевірити інформацію надану учасником. Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій не надали оцінки факту наявності на момент проведення процедури закупівлі рішення органу Антимонопольного комітету України щодо притягнення переможця торгів до адміністративної відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів) та чи не скасовано його у судовому порядку тощо. Суди попередніх інстанцій лише послались на те, що замовник не зобов`язаний був перевіряти інформацію надану учасником у довідці та відсутності скарг від інших учасників процедури закупівлі. Судами попередніх інстанцій не встановлено, не досліджено та не надано оцінки діям замовника у контексті статей 17, 28, 30 Закону України «Про публічні закупівлі».

Водночас у справі № 920/947/21, судові рішення в якій є предметом касаційного перегляду, обставин притягнення учасника-переможця торгів до відповідальності, зокрема, за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів (тендерів), не встановлено; не ставилося це питання й Прокурором у розгляді справи судами попередніх інстанцій.

У справі № 905/1168/18, на яку посилається скаржник, предметом спору було питання про визнання недійсними рішень тендерного комітету про відхилення тендерної пропозиції одного учасника торгів, про визнання іншого учасника переможцем торгів та про визнання недійсним договору. У цій справі, залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій про відмову в позові, Верховний Суд виходив, зокрема, з того, що замовником було відхилено найбільш економічно вигідну тендерну пропозицію одного з учасників торгів, оскільки остання не відповідала кваліфікаційним критеріям, відповідно, учасник, тендерна пропозиція якого розглядалася наступною, зобов`язувався протягом одного дня з дня опублікування замовником рішення про відхилення найбільш економічно вигідної тендерної пропозиції надати (до 03.03.2018) розрахунок договірної ціни (зокрема, на електронному носії в програмному забезпеченні АВК останньої редакції у форматі imd, ims). Зазначені документи (розрахунок договірної ціни) на електронному носії у форматі imd було завантажено лише 04.03.2018 о 17 год. 40 хв., тобто з порушенням вимог тендерної документації. Врахувавши наведене, здійснивши належний аналіз рішення засідання тендерного комітету щодо відхилення тендерної пропозиції, яке (рішення) оформлене протоколом, господарські суди дійшли правильного висновку про те, що таке рішення прийняте відповідно до положень Закону України «Про публічні закупівлі» і підстави для визнання його недійсним відсутні. При цьому, встановивши, що відповідач у справі, як учасник процедури закупівлі, надав усі документи та інформацію, які вимагалися замовником, виконав усі вимоги тендерної документації, суди дійшли обґрунтованого висновок про відсутність підстав як для визнання недійсним рішення засідання тендерного комітету про визнання відповідача переможцем торгів, яке (рішення) прийняте з дотриманням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», так і укладеного з переможцем договору підряду.

У справі № 904/2336/18, на яку посилається скаржник, про визнання недійсним рішення тендерного комітету та визнання недійсним договору, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що учасник торгів не відповідав кваліфікаційним вимогам тендерної документації, оскільки всупереч вимогам статті 16 Закону України «Про публічні закупівлі» такий учасник не надав замовнику разом з тендерною пропозицією необхідні документи, що підтверджують його відповідність встановленим замовником кваліфікаційним критеріям (зокрема, копії свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, договору обов`язкового страхування відповідальності суб`єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів). Отже, суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ненадання у складі тендерної пропозиції вказаних документів має наслідком невідповідність учасника кваліфікаційним критеріям тендерної документації, у зв`язку з чим рішення тендерного комітету та укладений на його підставі договір суперечать вимогам статті 16, частини четвертої статті 28, пунктам 1, 4 частини першої статті 30 Закону України «Про публічні закупівлі». Водночас Верховний Суд не погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що прокурор не дотримався процедури оскарження рішення до органу оскарження та про необхідність застосування до вимоги прокурора наслідків спливу позовної давності.

Проаналізувавши постанови Верховного Суду на які, як на підставу подання касаційної скарги відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, послався скаржник, Верховний Суд дійшов висновку про те, що зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що наведені в них висновки Верховного Суду стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки названі справи суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийняті судові рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З огляду на викладене доводи скаржника про те, що постанова суду апеляційної інстанції у справі (якою залишено без змін рішення суду першої інстанції) прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах Верховного Суду не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 920/947/21.

За змістом касаційної скарги скаржник також посилається на постанову Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18, відповідно до якої представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень. Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Крім того, зазначаючи про спрямування позову у справі № 920/947/21 на захист інтересів держави, скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 зі справи № 903/129/18, відповідно до якої сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування (позивача у справі) з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Водночас у справі № 920/947/21 позов Прокурора, який поданий в інтересах держави в особі Північно-східного офісу Держаудитслужби, розглянутий судами по суті. При цьому суди виходили з того, що Прокурор при поданні позову навів підставу для представництва інтересів держави та підстави для звернення з позовом до суду.

Отже, у суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати, що у вирішенні спору зі справи № 920/947/21 судами не враховані правові позиції, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду зі справ № 903/129/18, № 910/3486/18 та послідовну й сталу судову практику Верховного Суду щодо питання представництва прокурором інтересів держави в суді та підстав для такого представництва.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення господарського суду Сумської області від 20.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 у справі № 920/947/21, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення господарського суду Сумської області від 20.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 у справі № 920/947/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова