ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

15 листопада 2022 року м. ХарківСправа № 922/242/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Саєнко А.А.

розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Манько Євгенії Вікторівни ( АДРЕСА_1 )
до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (61024, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд. 26)
про зняття арешту з нерухомого майна.
за участю представників:

позивача - не з`явився.

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Харківської області подано позовну заяву Фізичної особи-підприємця Манько Євгенії Вікторівни до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Харків, згідно вимог якої позивач просить суд зняти арешт з нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , шляхом виключення інформації з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12682297, зареєстрований 02.07.2012 16:41:50 за №12682297 реєстратором Харківська філія державного підприємства Інформаційний центр Міністерства юстиції України, 61001, Харківська обл., м. Харків, проспект Гагаріна, 20-А (2-й пов.), , 703-55-17, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 30019656, 02.07.2012, Дзержинський ВДВС ХМУЮ, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно у розмірі 222117,08 грн., згідно наказу №5023/4927/11 від 04.11.2011 року ГСХО; вик. пров. 40/4-12, власник ОСОБА_1 , Код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , обтяжувач: Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Код: 34952393, 61022, Харківська обл., м. Харків, пл. Свободи 5, Держпром, 6 під`їзд, 3 поверх, тел. , заявник: Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Код: 34952393, 61022, Харківська обл., м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 6 під`їзд, 3 поверх.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, судові витрати складаються з суми сплаченого судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 2481,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.02.2022 о 12:00.

08.02.2022 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано відзив (вх. №3006), який досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

17.02.2022 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано відповідь на відзив (вх. №3862), яку досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 22.02.2022 відкладено підготовче засідання на 09.03.2022 об 11:45.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Таким чином, 09.03.2022 підготовче засідання не відбулося у зв`язку із введенням воєнного стану, постійними обстрілами міста Харкова ворожими військами та веденням активних бойових дій на території Харківської області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14.03.2022, затвердженим Законом України № 2119-IX від 15.03.2022, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

23.03.2022 в системі діловодства господарського суду Харківської області від позивача зареєстровано заяву про проведення засідання у відсутність особи, яка бере участь у справі (вх. №4445), в якій позивач просить суд проводити судове засідання у справі без особистої участі позивача та його представника у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану на території України та повідомляє суд про те, що заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 17.05.2022, затвердженим Законом України №2263-IX від 22.05.2022, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.07.2022 відкладено розгляд справи №922/242/22 та зазначено, що про дату, час та місце наступного судового засідання учасників справи буде повідомлено додатково відповідною ухвалою. Разом з тим, повідомлено учасників справи про можливість надсилати документи, що стосуються розгляду судових справ, без особистого прибуття до приміщення суду: через особистий кабінет в системі "Електронний суд"; у разі неможливості надсилання через систему "Електронний суд" - електронною поштою на е-mail: (з обов`язковим підписанням всіх документів кваліфікованим електронним підписом); у разі неможливості надсилання документів в електронному вигляді звичайною поштою на офіційну адресу суду. З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю - рекомендовано у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці представників учасників справи подавати до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності за наявними матеріалами в порядку приписів частини 3 статті 196 ГПК України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану" від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України №2500-IX від 15.08.2022 частково змінено статтю 1 указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 року строком на 90 діб.

За змістом статті 10, 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до частини 1, 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 6 Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод" кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення ЄСПЛ у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, № 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи обставини справи та введення правового режиму воєнного стану в Україні, а також беручи до уваги поточну обстановку, що склалася у м. Харкові, суд застосовує у даній справі принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, а також з огляду на важливість недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 25.08.2022 призначеного підготовче засідання по справі №922/242/22 на 04.10.2022 об 11:30, явку сторін у судове засідання визнано не обов`язковою.

23.09.2022 в системі діловодства господарського суду Харківської області від позивача зареєстровано додаткові пояснення у справі (вх. №10534), які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 04.10.2022 задоволено заяву позивача про проведення засідання у відсутність особи, яка бере участь у справі (вх. №4445 від 23.03.2022).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.11.2022 о 15:15.

Учасники справи у судове засідання 15.11.2022 не з`явилися. Втім, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином в порядку статті 120-121 ГПК України.

Оскільки судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи, надано учасникам справи достатньо часу для реалізації ними своїх процесуальних прав, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи доказів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд установив наступне.

Із обставин справи вбачається, що на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебували наступні виконавчі провадження:

1. Виконавче провадження №30019656 (40/4-12) щодо примусового виконання рішення господарського суду Харківської області від 03.08.2011 по справі №5023/4927/11 на підставі наказу господарського суду Харківської області від 04.11.2011 про стягнення з фізичної особи-підприємця Манько Євгенії Вікторівни на користь Харківського національного медичного університету 60249,47 грн. заборгованості по орендній платі, відшкодуванню комунальних, експлуатаційних витрат в сумі 8 066,14 грн., за землекористування в сумі 6 904,37 грн., витрат по сплаті державного мита в сумі 752,20 грн.; 236,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу (всього - 76208,18 грн.). Виконавче провадження було відкрито 24.11.2011. Державним виконавцем 02.12.2011 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 7620,82 грн.

2. Виконавче провадження №30494192 щодо примусового виконання рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2011 по справі №5023/7821/11 на підставі наказу господарського суду Харківської області від 29.11.2011 про стягнення з фізичної особи-підприємця Манько Євгенії Вікторівни на користь Харківського національного медичного університету 116769,96 грн. неустойки за користування майном; відшкодування комунальних послуг - 7257,19 грн.; відшкодування експлуатаційних витрат - 210,91 грн.; 1242,38 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу (всього - 125716,44 грн.). Виконавче провадження було відкрито 22.12.2011. Державним виконавцем 30.12.2011 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 12571,64 грн.

Виконавчі провадження №30019656 (40/4-12) та №30494192 було об`єднано до зведеного виконавчого провадження.

02.07.2012 для забезпечення виконання рішення господарського суду за зведеним виконавчим провадженням державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника та заборони на його відчуження в розмірі 222117,08 грн. (з них 201924,60 грн. - борг за рішеннями суду та 20192,46 грн. - виконавчий збір), про що винесено відповідну постанову.

17.01.2022 під час реєстраційних дій у приватного нотаріуса, отримавши інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Реєстру прав власності на нерухоме майно; Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач дізнався про існування арешту нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 12682297, зареєстрований 02.07.2012, 16:41:50 реєстратором Харківська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 61001, Харківська обл., м. Харків, проспект Гагаріна, 20-А (2-й пов.), , 703-55-17.

Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 30019656, 02.07.2012, Дзержинський ВДВС ХМУЮ. Об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно у розмірі 222117,08 грн., згідно наказу №5023/4927/11 від 04.11.2011 року ГСХО; вик. пров. 40/4-12, власник ОСОБА_1 , Код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Обтяжувач: Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Код: 34952393, 61022, Харківська обл., м. Харків, пл. Свободи 5, Держпром, 6 під`їзд, 3 поверх, тел. . Заявник: Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Код: 34952393, 61022, Харківська обл., м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 6 під`їзд, 3 поверх.

З огляду на зазначене, 21.01.2022 в інтересах позивача до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) подано адвокатський запит про надання інформації щодо постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на відчуження ВП №30019656, 02.07.2012, накладений Дзержинським ВДВС ХМУЮ; постанови про зняття арешту з майна ОСОБА_1 у ВП №30019656, 02.07.2012 накладений Дзержинським ВДВС ХМУЮ; постанови про закінчення виконавчого провадження 40/4-12; постанови про закінчення ВП №30019656, 02.07.2012; інформацію про всі відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 .

27.01.2022 у відповідь на зазначений адвокатський запит Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомлено, що за результатами проведених виконавчих дій було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. У зв`язку із цим, 03.09.2015 на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції №606-XIV від 21.04.1999) державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчих документів стягувачу.

Окрім того, повідомлено, що на виконання приписів розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017, виконавчі провадження №30019656 та №30494192 було знищено у січні 2019 року згідно із актом про вилучення виконавчих проваджень для знищення.

Разом з тим, зазначено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що у період з 03.09.2015 виконавчий лист №5023/4927/11 та №5023/7821/11 повторно до відділу на примусове виконання не пред`являвся. Згідно із даними Автоматизованої системи виконавчого провадження відкриті виконавчі провадження за якими боржником є позивач на примусовому виконанні у Шевченківському відділі ДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відсутні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на даний час відсутні належні підстави та докази правомірності арешту майна позивача, як боржника у виконавчих провадженнях із забезпечення виконання рішення господарського суду. Відповідачем не знято арешт з нерухомого майна та не були внесені дані до реєстру обтяжень про зняття арешту з майна, що порушує конституційне право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

В якості правових підстав позову позивачем зазначено частину 1, 4 статті 41 Конституції України, частину 1 статті 317, частину 2 статті 319, частину 1, 2 статті 321, статті 391 ЦК України, статті 134 ГК України, частину 5 статті 13, статті 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Вказані обставини, на думку позивача, свідчить про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку шляхом звернення до суду з позовною заявою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд керується наступним.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду.

Так, за приписами частини 1, 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України кожному гарантується право на звернення до господарського суду саме в установленому цим Кодексом порядку.

За приписами частини 2 статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 3 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

При цьому, суд зазначає, що в порядку господарського судочинства захист майнових прав здійснюється не лише у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Так, відповідно до статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, державних чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", на яку позивач посилається як на правову підставу позовних вимог унормовано, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Стаття 59 Закону України "Про виконавче провадження" є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи.

За приписами вказаної норми особа, яка не є стороною виконавчого провадження має можливість звернутися до суду з позовною заявою про зняття арешту зі свого майна. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі № 905/386/18.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване (правова позиція Верховного Суду у постановах від 26.01.2022 у справі №607/7464/18)

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід відрізняти особу, відмінну від боржника, на майно якої з певних причин у межах виконавчого провадження накладено арешт, від особи, яка є боржником у виконавчому провадженні.

У випадку, коли особа мала статус боржника у виконавчому провадженні, їй необхідно звертатись до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом X Закону України "Про виконавче провадження" та відповідними розділами Господарського процесуального кодексу України.

Так, якщо арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України Про виконавче провадження.

Судом встановлено, що у даній справі з позовними вимогами звернувся саме боржник з приводу виконавчих проваджень №30019656 (40/4-12) та №30494192, в рамках яких на належне йому на праві власності нерухоме майно накладено арешт.

З характеру заявлених позовних вимог вбачається, що їх предметом є вимога про зняття арешту з нерухомого майна, що накладений органом державної виконавчої служби під час вчинення виконавчих дій щодо накладення арешту на майно боржника у виконавчому провадженні №30019656 (40/4-12) та №30494192.

При цьому, з матеріалів справи слідує, що арешт був накладений у процесі примусового виконання судових рішень на підставі наказу господарського суду Харківської області від 04.11.2011 по справі №5023/4927/11 та наказу господарського суду Харківської області від 29.11.2011 по справі №5023/7821/11.

Таким чином, встановивши, що позивач, який звернувся до господарського суду з позовною заявою є боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду, слід вважати, що останній не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший належний спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій/бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №369/3757/20.

Між тим, посилання позивача у позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється. Тобто, арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується, на переконання позивача, порушень вимог Закону України "Про виконавче проваження" органом державної виконавчої служби.

У даному випадку відповідач не заперечує, не оспорює та не ставить під сумнів право власності позивача на нерухоме майно, на яке в рамках означених виконавчих проваджень накладено арешт та не претендує на це майно. Тобто, між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо права власності на майно.

Обставини справи свідчать, що спір пов`язаний із запереченнями позивача як боржника проти не зняття арешту, який накладено органом державної виконавчої служби постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження під час виконання судового рішення, що не пов`язано з позовним провадженням.

Таким чином, між сторонами у справі не існує спору про право цивільне, у зв`язку з чим, слід дійти висновку, що позовна заява на предмет судового контролю за діями/бездіяльністю державного виконавця при виконанні судового рішення в іншій господарській справі, не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки передбачає іншу форму звернення та порядок вирішення.

Суд зауважує, що процесуальне законодавство визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження, а саме оскарження рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VI ГПК України.

Відтак, позивач має право звернутися до суду з відповідною скаргою в межах наведених господарських справ в порядку статті 339 ГПК України, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено його права.

Наведена правова позиція знайшла своє змістовне відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 658/715/16-ц та у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №554/7908/17-ц, від 02.06.2020 у справі №201/10187/18, від 28.10.2020 по справі №204/2494/20.

Враховуючи, що державним виконавцем накладено спірний арешт на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні з метою забезпечення виконання рішення суду. При цьому, на думку позивача, державним виконавцем з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження" такий арешт не знято, суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена позивачем в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви вимога не підлягає розгляду в позовному провадженні з вирішенням спору по суті, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 по справі № 904/51/19, у постановах Верховного Суду від 08.09.2021 по справі №369/3757/20, від 24.05.2021 у справі №712/12136/18, від 24.06.2021 у справі № 127/11276/20.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Також згідно з пунктом 6 частини 2 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Отже, призначенням Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні полягає у формуванні обґрунтованої правової позиції стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування; на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 вказала, що у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору.

Таким чином, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та визначає ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування своїх вимог не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору, якої форми звернення з вимогами має дотриматись позивач, а також в якому порядку слід розглядати заявлені вимоги.

Водночас суд вважає за доцільне зауважити, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття, справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Згідно з вимогами статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи встановлені обставини справи, предмет позову та характер спірних правовідносин, а також беручи до уваги наведену вище правову позицію Верховного Суду, господарський суд дійшов обґрунтованого та переконливого висновку про необхідність закриття провадження у справі №922/242/22 на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку із виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Частиною 4 статті 231 ГПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Приписами частини 2 статті 123 ГПК України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відтак, судовий збір може бути повернутий позивачу за відповідним письмовим клопотанням особи, яка його сплатила.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 231, ст. 233-234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №922/242/22 за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Манько Євгенії Вікторівни до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з нерухомого майна на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://court.gov.ua/

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені статтями 255-257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 16.11.2022 р.

Суддя Г.І. Сальнікова

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.