РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.11.2022Справа № 910/3319/22

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС»
доДержавного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС»
простягнення 2 738 299,99 грн
За зустрічним позовомДержавного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС»
простягнення 9 495,36 грн
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:

від позивача: Петренко М.Г. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/3319/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС" з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС" про стягнення 2 440 400,00 грн заборгованості за поставлений товар, 124 419,00 грн пені, 18 662,99 грн 3% річних та 154 818,00 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ухвали суду від 15.06.2022 зустрічний позов Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС" про стягнення пені в розмірі 9 495,36 грн об`єднано в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС" про стягнення 2 440 400,00 грн заборгованості за поставлений товар, 124 419,00 грн пені, 18 662,99 грн 3% річних та 154 818,00 грн інфляційних втрат по справі № 910/3319/22.

Згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 року призначено судове засідання у справі на 10.11.2022.

Відповідач за первісним позовом у своїх письмових клопотаннях просив розглядати справи за відсутності його уповноваженого представника та заяви про продовження строків розгляду спору по суті до закінчення або скасування воєнного стану на території України.

10.11.2022 до суду від позивача за первісним позовом надійшла заява про:

- визнання за позивачем суми заборгованості за зустрічним позовом в розмірі 9 495, 36 грн;

- зменшення суми заборгованості за первісним позовом на суму 9 495, 36 грн.

Безпосередньо в судовому засіданні 10.11.2022 представник позивача за первісним позовом наполягав на задоволенні первісних позовних вимог з урахуванням заяви від 10.11.2022.

Відповідач за первісним позовом явку уповноваженого представника в судове засідання 10.11.2022 не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У задоволенні заяви ТОВ «Спец-Техно-Сервіс» від 10.11.2022 слід відмовити, оскільки її подано з порушенням строків, встановлених положеннями п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України та не дотримано вимог ч.ч. 1, 4 ст. 191 вказаного Кодексу щодо подання окремої заяви.

Крім того, наявність підстав для визнання позову повинна бути перевірена судом на відповідність закону та усунення порушення прав та інтересів інших осіб, тощо.

Стосовно заяви відповідача за первісним позовом про продовження строків розгляду справи по суті суд дійшов наступних висновків.

На території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введенно воєнний стан строком на 30 діб Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", в подальшому який продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб відповідно до Закону України про затвердження Указу президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №2119-ІХ (реєстр. №7168). Надалі строк дії воєнного стану в Україні, згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 19.04.2022 №7300, продовжено з 05:30 години 25 квітня 2022 року строком на 30 діб до 25 травня 2022 року. В подальшому, 22 травня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-ІХ, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 година 25 травня 2022 року строком на 90 діб, - до 23 серпня 2022 року. В наступному, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 № 2500-ІХ затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, - до 21 листопада 2022 року.

Однак, Закон України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VIII від 12.05.2015 (зі змінами та доповненнями) не змінює судові процедури та засади визначені Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

Отже, враховуючи викладене, в задоволенні клопотання про продовження процесуального строку розгляду справи до остаточного закінчення або скасування воєнного стану в Україні слід відмовити.

Згідно зі ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спец-Техно-Сервіс» (як постачальником) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» (як покупцем) було укладено договір поставки № 53-121-01-21-10566 за умовами якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, передбачених умовами договору на загальну суму 3 440 400, 00 грн з ПДВ.

Згідно з пунктом 1.2. договору в редакції додаткової угоди № 1, строк поставки товару серпень - 15 грудня 2021.

Відповідно до пункту 3.2. договору, оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в пункті 1.1, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформлений податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У розділі 4 договору сторони погодили, зокрема, що поставка товару відбувається відповідно до правил Інкотермс 2010 на умовах DDP склад вантажодержувача, Запорізьке відділення ВП «Складське господарство»: 71503, Україна, Запорізька обл., м. Енергодар, вул. Промислова, 133, склад № 6.

Відповідно до п. 12.1. договору, договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами і діє протягом одного року.

Як вбачається з доводів позивача за первісним позовом, на виконання умов договору він виконав часткову поставку товару 08.11.2021 на суму 1 857 840, 00 грн з ПДВ, а 22.12.2021 здійснив допоставку на суму 1 582 560, 00 грн з ПДВ.

Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з тим, на думку ТОВ «Спец-Техно-Сервіс», що відповідач у встановлені договором строки не виконав повної оплати за поставлений товар, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 2 440 400, 00 грн.

Заперечуючи проти первісного позову відповідач наголошував на такому:

- позивачем було прострочено поставку товару на суму 1 582 560, 00 грн на 6 днів, з 16.12.2021 по 21.12.2021;

- позивач не вірно визначив періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат, вказавши повну суму за договором без урахування проведеної оплати та з включенням до періодів розрахунку дати здійснення відповідачем платежу;

- умовами договору не встановлено розмір пені, який нараховується у разі порушення строків оплати товару.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову з наступних підстав.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № 53-121-01-21-10566 від 10.08.2021, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Позивачем підтверджено, а відповідачем не спростовано факт поставки товару за договором на загальну суму 3 440 400, 00 рн. Більше того, як вбачається з наявних у матеріалах справи фактичних даних відповідачем 19.04.2022 частково оплачена вартість поставленого товару на суму 1 000 000, 00 грн.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наявність обов`язку відповідача щодо сплати заборгованості у розмірі 2 440 400, 00 грн підтверджується матеріалами справи та не була спростована відповідачем, зокрема, останнім не надано суду доказів сплати грошових коштів у вказаному розмірі, у зв`язку з чим первісний позов в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню в повному обсязі.

Окрім наведеного розміру заборгованості позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення 154 818, 00 грн інфляційних втрат та 18 662, 99 грн 3% річних за прострочення сплати вартості поставленого товару.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки судом встановлено, що ТОВ «Спец-Техно-Сервіс» помилково включає до періоду нарахування дату виконання відповідачем оплати в розмірі 1 000 000, 00 грн від 19.04.2022. Крім того, розраховуючи інфляційні втрати та 3% річних позивач за первісним позовом не враховує зменшення суми боргу після 19.04.2022.

Отже, правильними періодами нарахування є:

- на суму 3 440 400, 00 грн з 21.02.2022 по 18.04.2022;

- на суму 2 440 400, 00 грн з 20.04.2022 по 27.04.2022.

З огляду на наведені вище обставини судом зроблено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що первісні позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню на суму 17 722, 69 грн.

У той же час, інфляційні втрати підлягають задоволенню на суму 154 818, 00 грн в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно заявленої до стягнення пені в розмірі 124 419, 00 грн за прострочення оплати товару суд наголошує на такому.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Мотивуючи нарахування пені ТОВ «Спец-Техно-Сервіс» посилається на ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки розмір пені за прострочення оплати товару договором не передбачений.

За ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміни якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовується в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми не виконаної частини зобов`язання або у певній, визначені грошові сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу (частина п`ята статті 231 ГК України)

Частиною шостою зазначеної статті Кодексу унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

3 аналізу положень статті 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто розмір таких санкцій не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина друга статті 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, шо належить до державного сектора економіки, або в разі, коли порушення пов`язане з виконанням державного контракту або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором. Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень в окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 ГК України.

Частиною четвертою статті 231 ГК України передбачено застосування штрафних санкцій у розмірі, встановленому умовами господарського договору, якщо їх розмір законом не визначено, а також надано сторонам право встановлювати різні способи визначення у відсотковому відношенні до суми штрафних санкцій:

- зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини шостої статті 231 ГК України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від частини другої статті 231 ГК України, у частині шостій цієї статті не сказано про застосування штрафної санкцій у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Відповідно до частини другої статті 343 ГК України, яка є спеціально нормою, шо регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник за прострочення платежу сплачує на користь одержувача пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом наведених положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Водночас частина шоста статті 231 ГК України не встановлює розміру штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а тому не може бути застосована як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Отже, якщо умовами договору не встановлено розміру пені за порушення виконання грошового зобов`язання з посиланням на частину шосту статті 231 ГК України і водночас зазначена норма не передбачає конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, то немає підстав для застосування такої міри відповідальності як договірна санкція.

Відповідна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/87053617).

З огляду на зазначене, вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача 124 419, 00 грн пені задоволенню не підлягають.

Витрати зі сплати судового збору за подання первісного позову покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Крім того, за результатами розгляду зустрічних позовних вимог суд дійшов наступних висновків.

Як уже було зазначено вище, додатковою угодою № 1 від 15.12.2021 до договору сторони погодили строк поставки до 15.12.2021.

Сторони підтверджують, що поставка товару на суму 1 582 560, 00 грн відбулася 22.12.2021.

Відповідач за зустрічним позовом стверджує, що він діяв у відповідності до п. 4.5. договору, а строк поставки 22.12.2021 було погоджено з покупцем в телефонному режимі.

Однак. матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтвердили факт погодження строку поставки товару, який є пізнішим, ніж передбачено договором та додатковою угодою до нього.

Відповідно до п. 7.2. договору, за порушення строків поставки або недопоставку товару постачальник зобов`язаний сплатити покупцеві пеню в розмірі 0,1 % від вартості товару, з якої допущено прострочення виконання зобов`язання за кожен день прострочення.

З огляду на наведені вище обставини позивач за зустрічним позовом нарахував до стягнення пеню в розмірі 9 495, 36 грн за період з 16.12.2021 по 21.12.2021.

Керуючись положеннями статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 4 682, 64 грн.

Витрати зі сплати судового збору за подання зустрічного позову покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» (71503, Запорізька обл. м. Енергодар, вул. Промислова, 133, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС» (04210, м. Київ, проспект Героїв Сталінграда, 20А, ) заборгованість в розмірі 2 440 400,00 грн, 3% річних в розмірі 17 722,69 грн, інфляційні втрати в розмірі 154 818,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 39 194,10 грн.

3. У задоволенні решти первісного позову відмовити.

4. Зустрічний позов Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦ-ТЕХНО-СЕРВІС» (04210, м. Київ, проспект Героїв Сталінграда, 20А, ) на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (71503, Запорізька обл. м. Енергодар, вул. Промислова, 133, ) пеню в розмірі 4 682,64 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 223,50 грн.

6. У задоволенні решти зустрічного позову відмовити.

7. Після набрання рішенням суду законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.11.2022 року.

Суддя Ю.О.Підченко