РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2022Справа № 910/236/22
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Фонду державного майна України (01133, місто Київ, ВУЛИЦЯ ГЕНЕРАЛА АЛМАЗОВА, будинок 18/9)
до за участю проКиївської міської ради (01044, місто Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 36) Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача 1. Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» (08131, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, село Софіївська Борщагівка, ВУЛ. СОБОРНА , будинок 63) 2. Гаражного кооперативу "Барвінок" (04108, місто Київ, ВУЛИЦЯ НОВОМОСТИЦЬКА, будинок 25) скасування рішення
Представники:

від Позивача: Губський В.М. (представник в порядку самопредставництва);

від Відповідача: Пилипчук І.І.. (представник в порядку самопредставництва);

від Третьої особи - 1: не з`явилися;

від Третьої особи - 2: не з`явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Фонд державного майна України (надалі також - «Позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (надалі також - «Відповідач») про скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для скасування рішення Київської міської ради №562/2631 від 29.10.2009 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2022 року позовну Фонду державного майна України до Київської міської ради про скасування рішення залишено без руху.

25.01.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 року відкрито провадження у справі №910/236/22, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.02.2022 року. Крім того, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача - Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ".

10.02.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

23.02.2022 року, в судовому засіданні, представник відповідача надав відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

У підготовче судове засідання 23.02.2022 року з`явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача - Гаражний кооператив "Барвінок"; зобов`язано Позивача та Відповідача направити копію позовної заяви з додатками та копію відзиву з додатками на юридичні адреси Третіх осіб, докази чого надати суду; встановлено Позивачу строк до п`яти днів з дня отримання відзиву для надання відповіді на відзив; встановлено Відповідачу строк до п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень; встановлено Третім особам строк до п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали для надання письмових пояснень по суті позовних вимог; частково задоволено клопотання Позивача про витребування доказів та відкладено підготовче судове засідання на 23.03.2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 року зобов`язано Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" надати:

- належним чином засвідчену копію Статуту Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" в редакції станом на 23.12.2004 року;

- належним чином засвідчену копію листа-згоди від 23.12.2004 року №1063;

- належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було надано лист-згоду від 23.12.2004 року №1063;

- належним чином засвідчену копію штатного розпису Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" станом на 23.12.2004 року;

- належним чином засвідчену копію журналу обліку вхідної кореспонденції Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" за грудень 2004 року;

- належним чином засвідчені копії документів, якими підтверджується погодження органом управління державного підприємства припинення права постійного користування частиною земельної ділянки, непридатної для сільського господарського виробництва площею 3,99 га для будівництва, обслуговування та експлуатації гаражів на користь гаражного кооперативу "Барвінок".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2022 року призначено підготовче судове засідання, яке не відбулось у зв`язку із введенням Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 на території України воєнного стану, на 07.07.2022 року.

22.06.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи - 1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи належним чином завіреної копії журналу вхідної кореспонденції.

У підготовче судове засідання 07.07.2022 року з`явились представники позивача та відповідача, представники третіх осіб не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, надано Позивачу строк до 15.07.2022 року для надання відповіді на відзив, надано Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, відкладено підготовче судове засідання на 11.08.2022 року.

11.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи - 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче судове засідання 11.08.2022 року з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи-2; представник третьої особи-1 не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, зобов`язано Позивача направити копію позовної заяви з додатками на адресу Третьої особи-2, докази чого надати суду протягом 3 днів з 12.08.2022 року, надано Третій особі строк до 7 днів з дня отримання копії позовної заяви з додатками для надання письмових пояснень по суті позовних вимог, надано Позивачу, Відповідачу строк до 5 днів з дня отримання письмових пояснень Третьої особи-2 для надання відповідей на пояснення, відкладено підготовче судове засідання на 14.09.2022 року.

16.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення доказів по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 року витребувано від Державного підприємства "Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" належним чином засвідчену копію журналу обліку вихідної кореспонденції Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" за грудень 2004 року; належним чином засвідчену копію посадової інструкції заступника генерального директора по виробництву та земельним питанням станом на 23.12.2004 року. Витребувано від Київської міської ради оригінал листа №1063 від 23.12.2004 року Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" "Щодо припинення права користування частиною земельної ділянки площею 3,99 га на користь ГК "Барвінок"".

25.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи - 2 надійшли письмові пояснення.

31.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Державного архіву м. Києва надійшла відповідь.

У підготовче судове засідання 14.09.2022 року з`явились представники позивача та відповідача, представники третіх осіб не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.10.2022 року.

22.09.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи - 1 надійшла заява у справі.

28.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Державного архіву м. Києва надійшла відповідь по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року призначено судове засідання, яке не відбудеться 05.10.2022 року у зв`язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці, на 02.11.2022 року.

В судовому засіданні 02 листопада 2022 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представники Третіх осіб - 1, 2 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується надсиланням на адреси Третіх осіб телефонограм про призначення судового засідання.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Треті особи - 1, 2 про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що Треті особи - 1, 2 були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Третіх осіб - 1, 2 не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 02 листопада 2022 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №891 від 21.04.1998 року «Про оформлення агрокомбінату «Пуща - Водиця» права користування земельними ділянками для ведення сільськогосподарської діяльності у Мінському, Подільському та Шевченківському районах» оформлено агрокомбінату «Пуща - Водиця» за умови виконання п.2. цього розпорядження право постійного користування земельними ділянками площею 418,91 га згідно з додатком для ведення сільськогосподарської діяльності у Мінському, Подільському та Шевченківському районах. (т.1 а.с.77-78)

Згідно з державним актом на право постійного користування землею №003916 від 25.08.1998 року агрокомбінату «Пуща - Водиця» надано у постійне користування 50,4525 га землі в межах плану користування для ведення сільськогосподарської діяльності. (т.1 а.с.79-82)

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, Державному підприємству "Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат" «ПУЩА-ВОДИЦЯ» належить на праві постійного користування земельна ділянка, відділення «Центральне», масив №3 у Подільському районі м. Києва, площею 7,9883 га, кадастровий номер :85:227:0300. (т.1 а.с.83-84)

Рішенням Київської міської ради №562/2631 від 29.10.2009 року «Про передачу гаражному кооперативу «Барвінок» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва» припинено агрокомбінату "Пуща-Водиця" право користування частиною земельної ділянки площею 3,50 га, оформленої відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.04.98 N 891 "Про оформлення агрокомбінату "Пуща-Водиця" права користування земельними ділянками для ведення сільськогосподарської діяльності у Мінському, Подільському та Шевченківському районах" (лист-згода від 23.12.2004 N 1063), право користування якою посвідчено державним актом на право постійного користування землею від 25.08.98 N 85-4-00013, та віднесено її до земель запасу житлової і громадської забудови. Затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок гаражному кооперативу "Барвінок" для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва. Передано гаражному кооперативу "Барвінок", за умови виконання пункту 6 цього рішення, у довгострокову оренду на 15 років земельні ділянки загальною площею 3,61 га для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва, з них: ділянку N 1 площею 3,39 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови; ділянку N 2 загальною площе 0,22 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови (площею 0,11 га) та за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (площею 0,11 га). (т.1 а.с.75-76)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що згідно з інформацією Державного земельного кадастру в межах земельної ділянки, кадастровий номер :85:227:0303 сформована та зареєстрована нова земельна ділянка з повним співпадінням площі, сторін земельної ділянки площею 3,3865 гa, кадастровий номер :85:227:0142, що належить до комунальної власності з цільовим призначенням для колективного гаражного будівництва житлових, житлово-будівельних, гаражно- і дачно-будівельних кооперативів. Земельна ділянка площею 3,3865 га, кадастровий номер :85:227:0142 на праві оренди передана гаражному кооперативу «Барвінок». Одна і та ж сама земельна ділянка, як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування закріплена за ДП «Агрокомбінат «Пуща-Водиця» та на праві оренди комунальної власності закріплена за ГК «Барвінок». Окрім того ДП «Агрокомбінат «Пуща-Водиця» сплачується земельний податок за ділянку. Також зазначив, що на підставі п.3 ст.142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, проте лист - згода від 23.12.2004 р. №1063 не є такою заявою, в рішенні не зазначено ким видано даний лист, а також рішення Відповідача було прийнято через 5 років після надання листа - згоди, а тому вказаний лист не може бути доказом відмови від права постійного користування земельною ділянкою. Крім того, Державне підприємство "Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" не мало права розпоряджатися землею підприємства відповідно до статуту підприємства. За таких підстав, просить Суд визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради №562/2631 від 29.10.2009 року «Про передачу гаражному кооперативу «Барвінок» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва».

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач зазначає, що відповідно до вимог ст. 141 ЗК України в законному порядку припинив право постійного користування Державного підприємства "Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" у зв`язку з добровільною відмовою. Також зазначив, що Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Крім того, заявив про застосування загального строку позовної давності до вимог Позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Фонду державного майна України не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з підпунктом в) частини 1 статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Як передбачено положеннями частин 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема: розпорядження землями територіальної громади міста.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У частинах 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, серед іншого, здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18.

Отже, підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 у справі № 910/21404/17.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради №562/2631 від 29.10.2009 року «Про передачу гаражному кооперативу «Барвінок» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва» припинено агрокомбінату "Пуща-Водиця" право користування частиною земельної ділянки площею 3,50 га, оформленої відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.04.98 N 891 "Про оформлення агрокомбінату "Пуща-Водиця" права користування земельними ділянками для ведення сільськогосподарської діяльності у Мінському, Подільському та Шевченківському районах" (лист-згода від 23.12.2004 N 1063), право користування якою посвідчено державним актом на право постійного користування землею від 25.08.98 N 85-4-00013, та віднесено її до земель запасу житлової і громадської забудови. Затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок гаражному кооперативу "Барвінок" для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва. Передано гаражному кооперативу "Барвінок", за умови виконання пункту 6 цього рішення, у довгострокову оренду на 15 років земельні ділянки загальною площею 3,61 га для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва, з них: ділянку N 1 площею 3,39 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови; ділянку N 2 загальною площе 0,22 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови (площею 0,11 га) та за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (площею 0,11 га). (т.1 а.с.75-76)

28.10.2010 року між Київською міською радою та Гаражним кооперативом «Барвінок» було укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого Орендодавець на підставі рішення Київської міської ради №562/2631 від 29.10.2009 , за Актом приймання - передачі передав, а Орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором. (т.2 а.с.20-24)

Згідно з п.2.1 Договору об`єктом оренди відповідно до цього Договору є Земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - вул. Новомостицька, 25 у Подільському районі м. Києва; розмір - 3,3865 (три цілих і три. тисячі вісімсот шістдесят п`ять десятитисячних) га; цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів; кадастровий номер - :85:227:0142.

Договір укладено на 15 років. (п.3.1 Договору)

Частинами першою, другою статті 7 Земельного кодексу України від 1990 року визначалося, що користування землею може бути постійним або тимчасовим; постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 Земельного кодексу України).

Згідно з приписами частини першої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (частина 1 статті 123 вказаного Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 95 вказаного Кодексу).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 вказав, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Разом із тим, статтею 141 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття оспорюваного рішення) визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Зазначений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 Земельного кодексу України.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному у вищезазначеному рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.11.2019 у справі №906/392/18 та від 23.06.2020 у справі №922/989/18.

Відповідно до п. «а» ст. 141 Земельного кодексу України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

При вирішенні спору щодо правомірності припинення права користування земельною ділянкою п. «а» ст. 141 Земельного кодексу України, суд, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, повинен досліджувати відповідну заяву/клопотання на предмет наявності/відсутності волевиялення на добровільну відмову від такого права.

Згідно з ч.1 статті 142 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття оспорюваного рішення) припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу.

Як встановлено Судом, розпорядженням Київської міської державної адміністрації №891 від 21.04.1998 року «Про оформлення агрокомбінату «Пуща - Водиця» права користування земельними ділянками для ведення сільськогосподарської діяльності у Мінському, Подільському та Шевченківському районах» оформлено агрокомбінату «Пуща - Водиця» за умови виконання п.2. цього розпорядження право постійного користування земельними ділянками площею 418,91 га згідно з додатком для ведення сільськогосподарської діяльності у Мінському, Подільському та Шевченківському районах. (т.1 а.с.77-78)

Згідно з державним актом на право постійного користування землею №003916 від 25.08.1998 року агрокомбінату «Пуща - Водиця» надано у постійне користування 50,4525 га землі в межах плану користування для ведення сільськогосподарської діяльності. (т.1 а.с.79-82)

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, держава України в особі Головного управління Держземагентства у м. Києві передала на праві постійного користування земельну ділянку, відділення «Центральне», масив №3 у Подільському районі м. Києва, площею 7,9883 га, кадастровий номер :85:227:0300, дата державної реєстрації земельної ділянки 22.10.2014, Державному підприємству «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ». (т.1 а.с.83-84)

Крім того, Державне підприємство «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» є правокористувачем на праві постійного користування земельною ділянкою, відділення «Центральне», масив №3 у Подільському районі м. Києва, площею 3,3865 га, кадастровий номер :85:227:0303, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (т.1 а.с.85)

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, Гаражний кооператив «Барвінок» на праві оренди є користувачем земельної ділянки, площею 3,3865 га за адресою: м. Київ, вул. Новомостицька, 25, кадастровий номер :85:227:0142. (т.1 а.с.86)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що згідно з інформацією Державного земельного кадастру в межах земельної ділянки, кадастровий номер :85:227:0303 сформована та зареєстрована нова земельна ділянка з повним співпадінням площі, сторін земельної ділянки площею 3,3865 гa, кадастровий номер :85:227:0142, що належить до комунальної власності з цільовим призначенням для колективного гаражного будівництва житлових, житлово-будівельних, гаражно- і дачно-будівельних кооперативів.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять, а Позивачем в свою чергу не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того, що земельна ділянка з кадастровим номером :85:227:0303 є однією й тією ж земельною ділянкою з кадастровим номером :85:227:0142, яка була передана гаражному кооперативу «Барвінок». Проте, з урахуванням того, що Відповідач не заперечував проти вказаних доводів Позивача, Суд приймає до уваги вказані посилання Фонду державного майна України.

Як вбачається з рішення Київської міської ради №562/2631 від 29.10.2009 року «Про передачу гаражному кооперативу «Барвінок» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва», підставою для припинення права постійного користування агрокомбінату «Пуща - Водиця» земельної ділянка став лист - згода від 23.12.2004 №1063.

Відповідно до листа - згоди Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» №1063 від 23.12.2004 року, підписаного заступником генерального директора по виробництву та земельним питанням Мостицьким О.К., адресованого Київському міському голові Омельченко О.О., Державне підприємство «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» у відповідності до вимог земельного законодавства просило припинити право постійного користування частиною земельної ділянки непридатної сільськогосподарського виробництва площею 3,99 га для будівництва, обслуговування та експлуатації гаражів на користь гаражного кооперативу "Барвінок", просило внести зміни в державний Акт на право постійного користування землею за №85-4-00013 від 25.08.1998 р. Вказаний лист отриманий Київською міською державною адміністрацію за вх. №5762 та Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 20.02.2006 р. за вх. №10.994. (т.1 а.с.166)

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 року витребувано від Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» належним чином засвідчену копію журналу обліку вихідної кореспонденції Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" за грудень 2004 року; належним чином засвідчену копію посадової інструкції заступника генерального директора по виробництву та земельним питанням станом на 23.12.2004 року; витребувано від Київської міської ради оригінал листа №1063 від 23.12.2004 року Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" «Щодо припинення права користування частиною земельної ділянки площею 3,99 га на користь ГК «Барвінок»».

Відповідно до статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд акцентує, що вимога господарського суду про надання оригіналів документів насамперед викликана необхідністю встановлення достовірності документа, що подається в копії. Так, якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі №911/5186/14 .

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам як у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні 14.09.2022 року Господарським судом міста Києва було оглянуто оригінал листа №1063 від 23.12.2004 року Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат" "ПУЩА-ВОДИЦЯ" «Щодо припинення права користування частиною земельної ділянки площею 3,99 га на користь ГК «Барвінок»».

В той же час, на виконання вимог ухвали суду Державне підприємство «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» повідомило, що в системі документообігу підприємства відсутні витребувані судом документи.

Відповідно до Статуту Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України №120 від 25.04.2002 р., підприємство створене для задоволення попиту населення в рослинницькій, тваринницькій, грибній продукції, шляхом її виробництва, переробки та реалізації з метою одержання прибутку та на його основі максимального задоволення соціальних і економічних інтересів членів трудового колективу агрокомбінату; проведення науково-дослідної і проектно-конструкторської роботи, комплексних експериментальних досліджень i впровадження конкурентоспроможних розробок у виробництво для підвищення врожайності, зниження теплоенерговитрат у галузі закритого ґрунту, селекції насінництва та промислового грибівництва агрокомбінату ""Пуща-Водиця" та інших сільськогосподарських підприємств України. (т.1 а.с.59-71)

Згідно з п.4.1 Статуту майно Підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Підприємства.

У п. 4.2 Статуту визначено, що майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо цього будь-які ді, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту.

Підприємство здійснює володіння, користування землею і іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства. (п.4.6 Статуту)

Управління Підприємством здійснює генеральний директор. (п.6.1 Статуту)

Відповідно до п.6.3 Статуту генеральний директор агрокомбінату самостійно вирішує питання діяльності Підприємства за винятком тих, що віднесені Статутом до компетенції Органу управління майном та інших органів управління даного Підприємства. Генеральний директор Підприємства: вирішує питання діяльності Підприємства відповідно до встановлених завдань; несе відповідальність за стан діяльності Підприємства; діє без довіреності від імені Підприємства, представляє його в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, установах та організаціях усіх форм власності; підприємствах, розпоряджається коштами та майном відповідно до чинного законодавства; укладає договори, видає довіреності, відкриває в установах банків рахунки; несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, здійснює інші повноваження, передбачені цим статутом.

Заступники генерального директора агрокомбінату, керівники та спеціалісти підрозділів апарату управління структурних підрозділів виробництв, цехів, відділів, дільниць, бригад та інших аналогічних підрозділів, а також старші майстри і майстри призначаються на посаду і увільняються з посади генеральним директором агрокомбінату. (п.6.4 Статуту)

Згідно зі ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. (ст. 239 Цивільного кодексу України)

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження відсутності повноважень у заступника генерального директора по виробництву та земельним питанням Мостицького О.К. діяти від імені Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ», а тому приходить до висновку, що лист №1063 від 23.12.2004 року було підписано уповноваженою на це особою. Крім того, Позивачем жодним чином не спростовано факт підписання вказаного листа неуповноваженою особою.

При цьому, Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо відсутності повноважень у Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» надавати добровільну відмову від права користування земельною ділянкою, оскільки у п. 4.2 Статуту визначено, що майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо цього будь-які ді, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту. Відповідно до частини першої статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Що стосується правомочності розпорядження землею в контексті п.п.4.6, 4.1 Статуту, Суд зазначає, що саме володіння, користування землею повинно здійснюватися Третьою особою - 1 відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства, а тому Суд не приймає посилання Позивача в цій частині.

Враховуючи вищенаведені правові норми та положення Статуту, Суд приходить до висновку, що Мостицький О.К. на час підписання листа 23.12.2004 року був уповноваженою особою розпоряджатися майном Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ», яке перебувало у користуванні останнього, шляхом подання заяви про добровільну відмову від права постійного користування частиною земельної ділянки. За таких обставин, у Відповідача були відсутні підстави ставити під сумнів, що Мостицький О.К. у даному випадку діяв не як уповноважений представник Третьої особи - 1 на вчинення відповідних дій.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 1 ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, Суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст.76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію такого стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведену вище сутність принципу змагальності сторін та стандарту доказування вірогідності доказів, Суд приймає до уваги лист - згоду Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» №1063 від 23.12.2004 року в якості належного, допустимого та достовірного доказу в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження добровільної відмови Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» від права постійного користування частиною земельної ділянки площею 3,99 га (кадастровий номер :85:227:0142) відповідно п. «а» ст. 141 Земельного кодексу України. А тому Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо відсутності доказів добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою.

Що стосується доводів Позивача стосовно того, що лист - згода від 23.12.2004 р. №1063 не є заявою відповідно до вимог чинного законодавства України, Суд не приймає їх до уваги, оскільки саме в вказаному листі міститься відмова від права постійного користування земельною ділянкою в розумінні статті 141 ЗК України, а чинне законодавство України не містить жодних застережень щодо можливості викладення відмови від такого права саме у листі.

Стосовно посилань Фонду державного майна України, що рішення Відповідача було прийнято через 5 років після надання листа - згоди, Суд зазначає, що чинним законодавством України не визначено строків розгляду даних заяв, а лише урегульовано порядок припинення права постійного користування, з урахуванням того, що наявність волевиявлення Третьої особи, виражене у вказаному листі. В той же час, Позивачем не наведено жодної норми закону, яка беззаперечно забороняє як відмовлятися від частини земельної ділянки, так і приймати Відповідачем рішення стосовно такої відмови.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.142 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Оскільки органом, уповноваженим власником (державою) здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає Київська міська рада, то остання в межах своєї компетенції, передбаченої ч. 4 ст. 142 Земельного кодексу України, прийняла рішення про припинення агрокомбінату "Пуща-Водиця" права користування частиною земельної ділянки площею 3,50 га, оформленої відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.04.98 N 891 "Про оформлення агрокомбінату "Пуща-Водиця" права користування земельними ділянками для ведення сільськогосподарської діяльності у Мінському, Подільському та Шевченківському районах".

Крім того, листом №251 від 15.03.2006 року Державне підприємство «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» повідомило, що земельні ділянки, які були виділені гаражному кооперативу "Барвінок" згодами від 23.11.1998 р. № 919 (площею 2,00 га), від 20.12.2002 р. №1277 (площею 1,99 га) та підтверджено листом від 23.12.2004 р. №1063 (загальною площею 3,99 га), в які входять рілля (площею 2,70 га), меліоративні землі (площею 0,34 га) та пасовище (площею 0,16 га ), - збитки господарству автокооперативом не нанесені. Вказаний лист підписаний заступником генерального директора по виробництву та земельним питанням Мостицьким О.К. та отриманий Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 28.03.2006 р. за вх. №21539. (т.1 а.с.167)

Крім того, згідно з розрахунком розміру втрат сільськогосподарського виробництва, спричинених вилученням сільськогосподарських угідь гаражному кооперативу "Барвінок" з земель державного підприємства науково-дослідного виробничого агрокомбінату "Пуша-Водиця", для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів, що розташована в межах міста Київ, проведеним ДП "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", затвердженим головою Київської міської ради 2006 р., розмір втрат становить 78992 грн. 00 коп. (т.2 а.с.26) Листом №048-1-2-08/1044 від 19.03.2010 р. виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) повідомив, що кошти по відшкодуванню витрат с/г та л/г виробництва згідно розрахункових витрат сплачених гаражним кооперативом «Барвінок» в сумі 78992 грн. були зараховані 26.01.10 на рахунок. (т.2 а.с.28)

Вказані вище обставини додатково підтверджують факт добровільної відмови Державного підприємства «Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат» «ПУЩА-ВОДИЦЯ» від права постійного користування земельною ділянкою й отримання внаслідок цього грошових коштів згідно з розрахунком втрат сільськогосподарського виробництва, спричинених вилученням сільськогосподарських угідь гаражному кооперативу "Барвінок".

За таких обставин, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради №562/2631 від 29.10.2009 року «Про передачу гаражному кооперативу «Барвінок» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування гаражів на вул. Новомостицькій, 25 у Подільському районі м. Києва» не було доведено невідповідність такого рішення нормам чинного законодавства України або визначеній законом компетенції органу.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Фонду державного майна України до Київської міської ради про скасування рішення є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується Заяви Київської міської ради про застосування строків позовної давності до позовних вимог Фонду державного майна України, Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, про захист яких він просить Суд у позові, Відповідачем не порушено, і суд відмовляє Позивачу у позові по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до Київської міської ради про скасування рішення - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 09 листопада 2022 року.

Суддя О.В. Чинчин