УХВАЛА

26.10.2022Справа № 910/11143/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» про забезпечення позову у справі

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стома-Світ»

про витребування майна, скасування державної реєстрації прав та зобов`язання вчинити дії

Представники: без виклику сторін.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стома-Світ» (далі-відповідач), в якому просить суд:

- витребувати у ТОВ «Стома-Світ» на користь позивача приміщення № 35В та №35Г, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

- скасувати державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення № 425/1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 112,5 кв.м, за ТОВ «Стома-Світ»;

- закрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна - 000, а саме розділ щодо нежитлового приміщення №° 425/1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 112,5 кв.м, яке зареєстроване за ТОВ «Стома-Світ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником нежитлових приміщень № 35В та №35Г в будинку № АДРЕСА_1 у місті Києві, які вибули в заволодіння позивача внаслідок протиправного заволодіння приміщеннями шляхом проведення подвійної реєстрації вказаних нежитлових приміщень, які в подальшому були внесені до статутного капіталу ТОВ «Стома-Світ» та наразі перебуває у фактичному володінні ТОВ «Стома-Світ», яке, в свою чергу, не визнає право позивача на це майно.

Крім того, разом з позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд з метою забезпечення позову до набрання рішенням законної сили:

- накласти арешт на нерухоме майно, а саме:приміщення загальною площею 112,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, приміщення № 425/1, яке зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Стома-Світ» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

- заборонити усім державним реєстраторам у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, приватним та державним нотаріусам, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування та органів державної влади, іншим, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, свідоцтво про право власності, передачі в іпотеку, довірчу власність, будь-якого іншого обтяження, відкриття та закриття розділів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та інше) стосовно наступного об`єкта нерухомого майна: приміщення загальною площею 112,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, приміщення № 425/1, яке зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Стома-Світ» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Заява обгрунтована тим, що позивач є власником нежитлових приміщень АДРЕСА_1 . В липні 2019 року вказані нежитлові приміщення були передані позивачем в оренду Фізичній особі-підприємцю Медведенко С.В. на підставі договору оренди № 3 від 01.07.2019.

Проте, як вказує позивач, наприкінці жовтня 2019 року, під час обстеження, представником позивача, переданих в оренду нежитлових приміщень було встановлено, що фактично вказаними нежитловими приміщення незаконно заволоділа Медведенко С. В. разом з іншими невідомими особами.

В подальшому позивачу стало відомо, що протиправне заволодіння приміщеннями відбулось шляхом проведення подвійної реєстрації нежитлових приміщень, що належать позивачу. А саме, приміщення які належать на праві власності позивачу в 2016 році повторно, через декілька років, були зареєстровані за ОСОБА_2 (2018 рік) та ОСОБА_3 (2020 рік), але під іншими номерами об`єктів нерухомості - № 493 та № 9612.

Заявник вказує, що протягом 2020-2021 років, були два рази відчужені на користь юридичних осіб та, після цього, 13.07.2021 були об`єднані в один об`єкт нерухомості під номером 425/1.

Позивач вказує, що станом на дату подання цієї заяви, об`єкт нерухомості створений в результаті об`єднання зареєстрований за ТОВ «Стома-Світ». Єдиним учасником та директором ТОВ «Стома-Світ» є Медведенко С. В. , яка була орендарем приміщень №35В та №35Г, власником яких є позивач. Крім того, Медведенко С.В. на сьогоднішній день є іпотекодержателем об`єкта нерухомості під номером 425/1, який створений в результаті об`єднання приміщень, що підтверджується копією договору іпотеки від 08.09.2021, який укладений між ТОВ «Стома-Світ» та Медведенко С. В .

Тож, позивач зазначає, що об`єкт нерухомості, до складу якого входять приміщення, які належать позивачу на праві власності, є предметом договору іпотеки, в якому іпотекодержателем є Медведенко С.В. , яка є єдиними учасником та директором іпотекодавця, та яка, в свою чергу, ймовірно була ініціатором протиправного заволодіння приміщеннями, які належать позивачу.

Позивач вказує, що оскільки оспорювані приміщення неодноразово відчужувались та були об`єднані в один об`єкт нерухомості, а також те, що об`єднаний об`єкт нерухомості передано в іпотеку за договором, в якому іпотекодержателем є єдиний учасник та директор іпотекодавця, то станом на сьогоднішній день існує реальна загроза відчуження відповідачем спірного нерухомого майна іншим особам, що призведе до неможливості виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позову.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» про забезпечення позову, проаналізувавши норми господарського процесуального законодавства України, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, забезпечення позову - це, по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Згідно зі ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Суд зазначає, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Таким чином, суд відзначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Суд зазначає, що заявником у заяві про забезпечення позову не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме: приміщення загальною площею 112,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, приміщення № 425/1 та заборони усім державним реєстраторам у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного майна, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тобто, саме лише посилання в заяві на імовірність порушення прав особи без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій направлених на відчуження спірного нерухомого майна іншим особам, як підставу для накладення арешту та заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного майна, оскільки передання майна в іпотеку за договором не свідчить про його відчуження.

Таким чином, припущення позивача про неможливість виконання прийнятого в подальшому судового рішення, у разі задоволення позовних вимог, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, а тому заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованою.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки заявником не було надано доказів на підтвердження того, що незабезпечення позову порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

За таких обставин, суд визнає подану заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» про забезпечення позову такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 136, 137, 138-140 та ст. 234 Господарського процесуального кодексу України України, господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Дата складання та підписання повного тексту ухвали: 26.10.2022.

Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Щербаков С.О.