ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2022 Справа № 917/1886/21

за позовною заявою Полтавської обласної державної адміністрації, вул. Соборності, 45, м.Полтава, 36000

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бурат-Агро", с.Піщане, Решетилівський район, Полтавська область,38410

ІІІ особа Держана екологічна інспекція Центрального округу, вул.Коцюбинського,6, м.Полтава, 36039.

про стягнення 296010,00грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: Полтавська обласна державна адміністрація звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бурат-Агро" про стягнення 296010,00грн. шкоду, завдану порушенням природоохоронного законодавства, що зумовлена засміченням земельних ресурсів.

В обгрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач здійснив засмічення земельної ділянки шляхом розміщення відходів без дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами. Так, позивачем зазначено, що під час натурального обстеження земельної ділянки за адресою: Полтавська обл., Решетшівський р-н., с. Піщане, вул. Федорченка, 38, де знаходиться МТС ТОВ «Бурат-Агро» виявлено засмічення земельної ділянки, а саме складування на ній зношених (некондиційних) шин сільськогосподарської техніки (код відходів згідно ДК 005-96 2511.3.1.01). Площа земельної ділянки становить 90м.кв.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 08.12.2021 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 28.12.2021.

30.12.2021 за вхід. №14542 від відповідача надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує. Так відповідач зазначає, що Держекоінспекцією зроблено розрахунок шкоди заподіяної державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства, зумовленої засміченням земельних ресурсів при відсутності факту дослідження хімічного складу ґрунту, при цьому навіть не встановлювалась приналежність шин підприємству, зношеність шин, а віднесення їх до категорії «Відходи» ґрунтується виключно на припущеннях.

10.01.2022 за вхід. №223 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача. Відповідь залучено судом до матеріалів справи.

11.01.2022 за вхід. №268 від ІІІ особи надійшли пояснення по суті спору. Третя особа просить суд позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.02.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.03.2022.

28.06.2022 за вхід. №4169 від відповідача надійшло клопотання про залучення доказів до матеріалів справи.

05.07.2022 за вхід. №4436 від позивача надійшло клопотання проти задоволення клопотання відповідача про долучення доказів до матеріалів справи.

15.08.2022 за вхід. №5553 від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

27.09.2022 за вхід. №6935 від позивача надійшли пояснення по справі.

18.10.2022 за вхід. №7581 від ІІІ особи на електронну адресу суду надійшов лист з додатковими доказами.

25.10.2022 за вхід. №7915 від відповідача надійшли заперечення проти приєднання, поданих доказів після встановлення законом строку.

У судовому засіданні 27.10.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку що позовні вимоги не підлягають задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту ГПК України) доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з положеннями якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що на підставі наказу від 20.02.2019 № 07-01-03/147 та направлення на перевірку від 20.02.2019 № 07-01- 04/144, у період з 11.03.2019 - 22.03.2019 державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища провели перевірку щодо додержання суб`єктом господарювання - ТОВ «БУРАТ-АГРО» вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального відтворення і охорони природних ресурсів.

У п. 63 вказаного акту зазначено, що Під час натурального обстеження земельної ділянки за адресою: Полтавська обл., Решетилівський р-н., с. Піщане, вул. Федорченка, 38, де знаходиться МТС ТОВ БУРАТ-АГРО виявлено засмічення земельної ділянки, а саме складування на ній зношених (некондиційних) шин сільськогосподарської техніки (код відходів згідно ДК 005-96 2511.3.1.01). Площа земельної ділянки становить 90 м. кв. Документи, що посвідчують право власності чи користування вказаною земельною ділянкою ТОВ БУРАТ-АГРО під час перевірки не надано.

Згідно п. 71 припису Державної екологічної інспекції центрального округу від 29.03.2019 ТОВ «Бурат-Агро» приписано не допускати засмічення земельної ділянки за адресою Полтавська обл., Решетилівський район с. Піщане, вул. Федорченка, 38.

Позивач вважає, що порушення Відповідачем вимог законодавства зафіксовано уповноваженими особами Державної екологічної інспекції центрального округу в акті перевірки від 22.03.2019, яким встановлено факт засмічення відкритої земельної ділянки зношеними шинами сільськогосподарської техніки (код відходів згідно ДК 005-96 2511.3.1.01), пункт 63 Акту. Також зазначене порушення відображене в детальному описі засміченої земельної ділянки від 18.03.2019 року.

Зазначає, що акт, а також припис Державної екологічної інспекції Центрального округу та розрахунок шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства, зумовленої засміченням земель відходами відповідачем не оскаржувалися та не були визнані незаконними чи скасовані, тому вони є чинними, а відтак слугують належним доказом порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства.

Однак, сам Акт за результатами проведення перевірки не надає ніяких прав та створює обов`язків для підприємства, а відповідно не обов`язково має бути оскарженим у судовому порядку.

На підставі акта за результатами проведеної перевірки посадові особи Держекоінспекції України можуть скласти припис. Це документ, який зобов`язує підприємство усунути виявлені порушення у визначений проміжок часу. Тобто, припис є документом, яким на підприємство може бути покладено певні обов`язки, відповідно який може бути оскаржено до суду.

Але, приписом складеним Державною екологічною інспекцією Центрального округу на підставі акту перевірки №07-01-04/144 від 22.03.2019 року (далі по тексту - Акт) не було зобов`язано Відповідача ані очистити територію від нібито засмічень на усунення порушення, ані відшкодовувати будь-яку шкоду. Пунктом 71 вказаного припису підприємство зобов`язано з 15.04.2019 року не допускати засмічення земельної ділянки за адресою Полтавська обл., Решетилівський район с. Піщане, вул. Федорченка, 38. Тобто, викладене в акті не знайшло свого відображення у складеному за результатами перевірки приписі (додаток №9 до позову).

З огляду на зазначене, вказаний пункт припису фактично дублює вимоги чинного законодавства та не створює жодних додаткових обов`язків для Відповідача, а відповідно і безперечних підстав для оскарження даного припису Відповідачем.

23.04.2019 Державна екологічна інспекція Центрального округу направила ТОВ «Бурат-Агро» претензію № 31/08-17 щодо відшкодування збитків , заподіяних державі в результаті порушення природоохоронного законодавства на суму 296010,00 грн. з відповідним розрахунком.

При цьому, в розрахунку розміру шкоди, Позивачем застосовано Коефіцієнт засмічення земельної ділянки Кзз - показник « 4» без жодного документально підтвердженого факту засмічення з посиланням на Додаток 6 як джерело одержання, копії якого не надано.

Про наявність вини Відповідача у вчиненні засмічення Позивач робить висновок, посилаючись на з характер діяльності підприємства, оскільки підприємство здійснює діяльність пов`язану з експлуатацією автотранспортних засобів та сільськогосподарських машин і устаткування, а також протокол про адміністративне правопорушення №001180 від 21 травня 2019 року, складений щодо ОСОБА_1 .

Висновки Позивача на очевидність засмічення земельної ділянки, які зроблені на підставі відомостей про види господарської діяльності, пов`язані з автотранспортом, є припущеннями.

Оцінюючи доказову спроможність протоколу від 21.05.2019 року та постанови про адміністративне правопорушення винесеної 22.05.2019 року відносно гр. ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 14 КУпАП, посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.

Надані Позивачем матеріали про адміністративне правопорушення не містять підтвердження належності особи, що притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 до складу посадових осіб підприємства Позивача.

27.07.2014 року Державна інспекція України з питань праці надала роз`яснення, що посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002 № 5 організаційно - розпорядчими обов`язками (наявність яких є характерними для поняття "посадова особа") є обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами) їх заступники, особи які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири, тощо).

Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради. Обмеження щодо поєднання однією особою зазначених посад встановлюються законом.

Матеріали справи про адміністративне правопорушення скоєне ОСОБА_1 не містять жодного підтвердження наявності статусу посадової особи ТОВ «Бурат-Агро» та будь-яких адміністративно-розпорядчих функцій і повноважень у вказаного громадянина.

Тобто, постанова Державної екологічної інспекції Центрального округу у справі про адміністративне правопорушення від 22.05.2019 року відносно ОСОБА_1 не тягне за собою будь-яких правових наслідків для підприємства Відповідача ТОВ «Бурат-Агро».

В той же час у відповідності до положень п. 4.10. Наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.07.2004 року N 264 Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 липня 2004 р. за N 934/9533 Про затвердження Інструкції з оформлення Державною екологічною інспекцією України та її територіальними органами матеріалів про адміністративні правопорушення постанову у десятиденний термін з дня винесення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, або потерпілою особою у вищестоящий орган (вищестоящий посадовій особі) або в суд, рішення якого є остаточним.

Тобто, підприємство Відповідач взагалі не мало правових підстав на оскарження постанови про адміністративне правопорушення вчинене ОСОБА_1 .

Засмічення земельної ділянки є порушенням ст.ст. 23, 96, 163, 164, 211 Земельного кодексу України, ст.ст. 35, 46 Закону України «Про охорону земель», ст.ст. 20-2, 55, 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 17, 32, 33 Закону України «Про відходи», ст. 11 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Відповідно до п. «а», ч. 1 ст. 32 Закону України «Про відходи» з метою обмеження та запобігання негативному впливу відходів на навколишнє природне середовище та здоров`я людини забороняється провадити будь-яку господарську діяльність, пов`язану з утворенням відходів, без одержання від місцевих органів виконавчої влади дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно ст. 33 Закону України «Про відходи» зберігання та видалення відходів здійснюється в місцях, визначених органами місцевого самоврядування з врахуванням вимог земельного та природоохоронного законодавства, за наявності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами, в якому визначені види та кількість відходів, загальні технічні вимоги, заходи безпеки, відомості щодо утворення, призначення, методів оброблення відходів відповідно до встановлених умов їх зберігання.

Забороняється несанкціоноване скидання і розміщення відходів, у тому числі побутових, у підземних горизонтах, на території міст та інших населених пунктів, на територіях природно-заповідного фонду, на землях природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, в межах водоохоронних зон та зон санітарної охорони водних об`єктів, в інших місцях, що може створювати небезпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людини.

Приписами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про відходи» передбачено, що суб`єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами зобов`язані, зокрема, запобігати утворенню та зменшувати обсяги утворення відходів; забезпечувати повне збирання, належне зберігання та недопущення знищення і псування відходів, для утилізації яких в Україні існує відповідна технологія, що відповідає вимогам екологічної безпеки; не допускати зберігання та видалення відходів у несанкціонованих місцях чи об`єктах; здійснювати контроль за станом місць чи об`єктів розміщення власних відходів; відшкодовувати шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу здоров`ю та майну громадян, підприємствам, установам та організаціям внаслідок порушення встановлених правил поводження з відходами, відповідно до законодавства України.

Частиною 1 статті 211 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за псування сільськогосподарських угідь та інших земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами.

Згідно з приписами ст. 35 Закону України «Про охорону земель» власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані зокрема: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку та забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур`янами, чагарниками і дрібноліссям.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища передбачають відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Згідно з приписами статті 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» розміщення відходів дозволяється лише за наявності спеціального дозволу на визначених місцевими радами територіях у межах установлених лімітів з додержанням санітарних і екологічних норм способом, що забезпечує можливість їх подальшого використання як вторинної сировини і безпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людей.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про охорону земель» юридичні і фізичні особи, винні в порушенні законодавства України про охорону земель, несуть відповідальність згідно із законом. Застосування заходів дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від відшкодування шкоди, заподіяної земельним ресурсам. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства України про охорону земель, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Приписами статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність (ч.1). Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України (ч.4).

Ч. 1 ст. 69 вказаного Закону визначено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Для визначення порядку розрахунку розмірів відшкодування шкоди суб`єктами господарювання та фізичними особами в процесі їх діяльності через забруднення земель хімічними речовинами, їх засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 27.10.1997 N171 затверджено Методику визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства (далі - Методика).

Методика застосовується під час встановлення розмірів шкоди від забруднення (засмічення) земель будь-якого цільового призначення, що сталося внаслідок несанкціонованих (непередбачених проектами, дозволами) скидів (викидів) речовин, сполук і матеріалів, внаслідок порушення норм екологічної безпеки у разі зберігання, транспортування та проведення вантажно-розвантажувальних робіт, використання пестицидів і агрохімікатів, токсичних речовин, виробничих і побутових відходів; самовільного розміщення промислових, побутових та інших відходів. (п. 1.3 Методики).

Згідно з пп 3.1 Методики, землі вважаються забрудненими, якщо в їх складі виявлені негативні кількісні або якісні зміни, що сталися в результаті господарської діяльності чи впливу інших чинників. При цьому зміни можуть бути зумовлені не тільки появою в зоні аерації нових шкодочинних речовин, яких раніше не було, а і збільшенням вмісту речовин, що перевищує їх гранично допустиму концентрацію, які характерні для складу незабрудненого ґрунту або у порівнянні з даними агрохімічного паспорта (для земель сільськогосподарського призначення).

У відповідності до пп. 3.2 Методики, землі вважаються засміченими, якщо на відкритому ґрунті наявні сторонні предмети і матеріали, сміття без відповідних дозволів, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища.

Тобто, для визначення негативного впливу потрібно визначити наявність накопичень у вигляді певних речовин або обґрунтувати потенційну небезпеку від шин чого зроблено позивачем зроблено не було.

Відповідно до пп. 3.3. Методики, факти забруднення (засмічення) земель встановлюються уповноваженими особами, які здійснюють державний контроль за додержанням вимог природоохоронного законодавства шляхом оформлення актів перевірок, протоколів про адміністративне правопорушення та інших матеріалів, що підтверджують факт забруднення та засмічення земель.

Підпунктом 3.4 Методики (в редакції, чинній на момент виявлення порушення) передбачено, що визначення обсягу забруднення земельних ресурсів у кожному випадку є самостійним завданням через різноманітність геоморфологічних, геологічних та гідрологічних умов. За наявності інформації про кількість (об`єм, маса) забруднюючої речовини, яка проникла у певний шар землі, визначаються площа, глибина проникнення.

За приписами пп. 3.4.1 Методики, якщо за зовнішніми ознаками забруднення земельної ділянки неможливо встановити площу забруднення чи глибину проникнення, ці параметри визначають за підпунктом 3.6. цієї Методики.

При виявленні засмічення визначаються на місці обсяги засмічення відходами та інші показники, які необхідні для визначення розмірів шкоди (пп. 3.5 Методики).

Об`єм відходів (куб.м), що спричинили засмічення, встановлюють за об`ємними характеристиками цього засмічення через добуток площі засмічення земельної ділянки та товщини шару цих відходів. Товщину шару відходів ділянки визначають вимірюванням (пп. 3.5.1 Методики).

Абзацами 2 та 11 ст. 1 Закону України «Про відходи» визначено, що відходи - це будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення; утилізація відходів - використання відходів як вторинних матеріальних чи енергетичних ресурсів.

Тобто, відповідно до приписів природоохоронного законодавства, умовою кваліфікації такого правопорушення, як засмічення земель, що є підставою для настання відповідальності та відшкодування шкоди, спричиненої таким засміченням, є доведення факту виявлення на відкритому ґрунті сторонніх предметів і матеріалів, сміття без відповідних дозволів, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища, прямого чи опосередкованого шкідливого впливу на здоров`я людини.

За таких обставин, сам факт наявності певних предметів, навіть самого сміття, не є достатнім для того, щоб вважати землю засміченою і як наслідок виникнення обов`язку відшкодувати шкоду. Обов`язковою ознакою засмічення є таке засмічення земель, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища. Відтак, для наявності підстав щодо покладення на відповідача відповідальності за засмічення земель, позивачу необхідно встановити факт того, що таке засмічення призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища.

Наведені висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 13.04.2018 у справі № 904/6886/17, від 27.09.2018 у справі № 909/6/18, від 25.10.2018 у справі № 905/31/17, які на підставі ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України враховуються судом при виборі і застосування норм права до спірних відносин.

Проте, з матеріалів справи вбачається відсутність факту дослідження хімічного складу ґрунту з метою доведення того, що розміщення об`єктів на земельній ділянці призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища.

Окрім того, як у акті перевірки №07-01-04/144, так і у позовній заяві Позивач стверджує, що за місцем огляду земельної ділянки за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, с. Піщане, вул. Федорченка, 38 виявлено саме відходи - зношені (некондиційні) шини та зазначено код відходів за ДК 005-96 2511.3.1.01.

При цьому, Державним класифікатором відходів ДК 005-96 затвердженим Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації, введеним в дію наказом Держстандарту України 29.02.1996 N 89 визначено:

некондиційна продукція - продукція, яка: а) не відповідає нормативним вимогам або не придатна для застосування за призначенням внаслідок забруднення; б) не може бути регенерована, відновлена чи використана іншим способом за місцем її виробництва (утворення); в) підлягає обробленню (переробленню) у спеціалізованих підприємствах або продажу як вторинний матеріальний ресурс (сировина).

В той же час, як зазначалось вище, статтею 1 Закону України «Про відходи» визначено: відходи - будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення.

Тобто, для класифікації предмету як відходу необхідна наявність двох умов: повна або часткова втрата споживчих властивостей та намір або необхідність позбавитись цього предмету.

Позивачем не досліджувалась та не встановлювалась приналежність шин Відповідачу, зношеність шин, а віднесення їх до категорії «Відходи» відповідно ґрунтується на припущеннях.

Таким чином, ні матеріали перевірки, ні матеріали справи не містять відомостей на підтвердження висновку позивача про розміщення відповідачем шин, які є саме відходами, а також не встановлено відповідними належними та допустимими доказами, що таке розміщення призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища.

За таких обставин, суд вважає недоведеним факт засмічення.

У відповідності до положень ст. ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Права і обов`язки, що склалися між сторонами спору, виникли з позадоговірного зобов`язання.

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина заподіювача шкоди. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

За відсутності хоча б одного із зазначених елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

З огляду на наведене, предметом доказування у справі про стягнення шкоди є наявність усіх складових елементів правопорушення.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення). Винне діяння - це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження). Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

З аналізу норм ст.ст. 23, 96, 163, 164, 211 Земельного кодексу України, ст.ст. 35, 46 Закону України «Про охорону земель», ст.ст. 20-2, 55, 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 17, 32, 33 Закону України «Про відходи», ст. 11 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а також Методики визначення розміру шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 27.10.1997 № 171, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 05.05.1998р., для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природно-ресурсного, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки необхідна наявність таких умов відповідальності, як безпосередній причинний зв`язок між відповідними діями (бездіяльністю), шкодою та виною Відповідача. Такий зв`язок у даному випадку відсутній.

З огляду на зазначене, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Слід також зазначити, що під час розгляду справи, суд не приймає до розгляду письмові пояснення від 17.10.2022 та долучені до них докази, направлені третьою особою на електронну пошту суду разом з наступних підстав.

Вищевказані письмові пояснення

Письмові пояснення, до якого третьою особою додано вищевказані документи, не містить електронного цифрового підпису керівника установи, додані копії документів не завірено належним чином.

У відповідності до положень п. 4 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно ч.ч. 2, 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позивачем не обґрунтовано неможливості подання даних доказів у встановлений законом строк, не повідомлено причин з яких доказ не було подано у зазначений строк, судом не надавався додатковий строк для надання доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові КГС Верховного Суду від 26.03.2019 у справі № 910/23355/17.

У своїй іншій постанові від 21.01.2019 у справі 925/2028/15 КГС Верховний Суд зазначив, що «прийняття судом до розгляду несвоєчасно поданих доказів без поважних на те причин, а лише через неналежну підготовку сторони щодо судового розгляду справи порушує імперативні норми ГПК України та унеможливлює дотримання принципу рівності учасників справи і неупередженості суду».

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із п.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на позивача..

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 07.11.2022

Суддя Кльопов І.Г.