РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.07.2022Справа № 910/18407/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Рєпкіній Ю.Є., розглянувши в порядку загального провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАМПТРАНСАВТО" вул. В`ячеслава Чорновола 118, м. Черкаси, Черкаська область, 18003

до Державної податкової служби України Львівська площа, буд.8, м. Київ, 04053

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України

про стягнення 357 528,52 грн.

Представники сторін:

Від позивача: Каландирець А.В. - в режимі відеоконференції;

Від відповідача: Фокіна В.О.;

Від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАМПТРАНСАВТО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної податкової служби України про стягнення 357 528,52 грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок неправомірних дій Державної фіскальної служби України щодо відмови в реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, позивач змушений був нести додаткові витрати у вигляді штрафних санкцій за Договором № 165 поставки товару від 11.11.2015 року, стягнутих з позивача рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.01.2021 року у справі № 925/1652/20, обов`язок з відшкодування яких приписами ст. 1173 ЦК України покладено на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 року, за результатами розгляду заяви позивача б/н б/д про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18407/21, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, за клопотанням позивача залучено до участі у справі як третю особу, яка не завляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державну казначейську службу України та підготовче засідання у справі призначено на 26.01.2022 року.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 06.01.2022 року від відповідача надійшов відзив б/н б/д на позовну заяву разом з доказами направлення на адресу позивача, в якому ДПС України заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що сторони спірного Договору самостійно та на власний розсуд обрали виконання зобов`язань за ним, а отже відповідач не вбачає правових підстав для стягнення з ДПС штрафних санкцій за вказаним правочином як сторін договору з вини яких позивач зазнав збитків. Окрім цього відповідач зазначає, що ДПС не було стороною господарських правовідносин за Договором № 165 поставки товару від 11.11.2015 року та не має нести відповідальність за його невиконання у вигляді сплати штрафних санкцій, а також враховуючи той факт, що позивачем не доведено свідомого невжиття ДПС залежних від нього заходів з метою виконання судового рішення та порушення у зв`язку з цим прав позивача. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Також через канцелярію суду 20.01.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив б/н б/д разом з доказами направлення на адресу відповідача, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає про необхідність відшкодування штрафних санкцій як збитків; 25.01.2021 року від позивача надійшло клопотання б/н б/д про відкладення судового засідання; 26.01.2022 року засобами електронного зв`язку від позивача надійшло клопотання про проведення судових засідань за участю уповноважених представників позивача в режимі відеоконференції за допомогою додатку Easycon. Подані документи долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2022 року за клопотанням позивача підготовче засідання відкладено на 23.02.2022 року.

Через канцелярію суду 07.02.2022 року від позивача надійшла заява б/н б/д про участь в судових засіданнях у справі № 910/18407/21 в режимі відеконференції та 18.02.2022 року від відповідача - пояснення б/н б/д на відповідь на відзив, які судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 року задоволено клопотання позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою додатку Easycon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/18407/21 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 17.03.2022 року.

Проте, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням з 24.02.2022 року воєнного стану судове засідання, призначене на 17.03.2022 року, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2022 року з метою забезпечення розумного балансу між нормами статті 3 Конституції України та положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, засідання з розгляду справи по суті призначено на 14.07.2022 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 14.07.2022 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 28.07.2021 року.

У судове засідання з розгляду справи по суті 14.07.2022 року з`явився уповноважений представник відповідача, представники позивача та третьої особи - не з`явилися.

Про дату, час і місце розгляду даної справи по суті 14.07.2022 року позивач та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №607 та № 585.

У судове засідання з розгляду справи по суті 28.07.2022 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача, представник третьої особи - не з`явився.

Докази вручення третій особі копії ухвали суду від 14.07.2022 року станом на час проведення судового засідання 28.07.2022 року в матеріалах справи відсутні.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 423 на адресу ДКС України, в якому зазначено, що поштове відправлення 27.07.2022 року отримане адресатом.

Про поважні причини неявки представника третьої особи в судові засідання 14.07.2022 року та 28.07.2022 року суд не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки третя особа не скористалася наданими їй процесуальними правами, зокрема, представник ДКС України не прибув в судові засідання з розгляду справи по суті, а також третьою особою не надано будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд здійснював розгляд справи 14.07.2022 року та 28.07.2022 року виключно за наявними матеріалами за відсутності представника третьої особи.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 28.07.2022 року представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні з розгляду справи по суті 28.07.2022 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час проведення судового засідання з розгляду справи по суті 28.07.2022 року, окрім наявних в матеріалах справи, до суду не надходило.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 28.07.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 11.11.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вамптрансавто» (продавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Черкаський завод автохімії» (покупець за договором) було укладено Договір №165 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставляти та передавати у власність покупця, а покупець зобов`язався приймати і оплачувати на умовах цього Договору товар.

Розділами 2-13 Договору сторони узгодили ціну та суму договору, порядок розрахунків, якість, спосіб упакування і маркування, обов`язки сторін, умови поставки товару, приймання товару та рекламації, відповідальність сторін, порядко врегулювання спорів, набуття чинності і термін дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено пунктом 11.1 Договору даний Договір набуває чинності після його підписання та скріплення печатками сторін з адти, зазначеної в преамбулі на першій сторінці даного Договору.

Строк дії Договору встановлений до 31.12.2016 року (п. 11.2 Договору).

Окрім цього між сторонами 12.11.2015 року укладено Додаткову угода №165/1/12/11 та 10.07.2017 року - Додаткову угоду №165/2/10/07 до Договору.

Вказаний Договір та додаткові угоди до нього підписані представниками продавця і покупця та скріплені печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до п. 1.4 Договору сторони дійшли згоди, що під дію цього договору підпадають всі поставки будь-яких партій товару, що здійснюються в період дії цього договору, навіть при відсутності в товаросупровідних документах посилання на цей договір.

У відповідності до п.7.1 Договору постачання товару здійснюється окремими партіями на підставі замовлення ТОВ "Черкаський завод автохімії", узгодженого з продавцем. Замовлення узгоджується в порядку встановленому в п.7.2 цього Договору.

Згідно частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За умовами п. 2.2 Договору ціна товару не є сталою і узгоджується сторонами шляхом виставлення продавцем рахунку та оплатою цього рахунку покупцем товару. Ціна договору визначається загальною вартістю фактично переданого за цим Договором товару.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як визначено сторонами Договору в п.3.1 покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою цим Договором не пізніше, ніж за 1 (один) робочий день до дати передачі товару, але в будь-якому випадку не пізніше 5 (п`яти) банківських днів з дня виставлення продавцем рахунку на оплату.

За умовами п. 7.6 Договору продавець зобов`язаний надати покупцеві оригінали документів: рахунки-фактури на товар; товарні (видаткові) накладні; інші документи на умовах договору та зареєструвати податкові накладні/розрахунок коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних в установленому порядку.

Окрім цього згідно п. 7.6.1 п.7.6 Договору сторони зобов`язались забезпечити електронний документообіг в частині адміністрування податку на додану вартість відповідно до приписів постанови Кабінету міністрів України №569 від 16.04.2014 року, складання в електронному вигляді і реєстрацію податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом 15 календарних днів з моменту виникнення зобов`язань з ПДВ. У разі, якщо продавець не надав Покупцеві податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та не зареєстрував податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або не надіслав її покупцю в електронному вигляді у вказаний термін, або оформив податкову накладну з порушенням Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом МФУ, що призвело до неможливості своєчасного нарахування покупцем податкового кредиту, покупець сплачує покупцеві штраф та пеню у розмірах, встановлених цим Договором.

Так, відповідно до п.п. 5.1.5 п. 5.1 Договору продавець зобов`язаний скласти в електронному вигляді та здійснити реєстрацію податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом 15 календарних днів з моменту виникнення зобов`язання з ПДВ (дати складання податкової накладної/розрахунку коригування).

Пунктом 9.5 Договору встановлено, що за порушення будь-якого із зобов`язань, передбачених п. 5.1, п. 7.6 та п. 7.7 цього Договору, продавець сплачує на вимогу покупця штраф у розмірі 20% від загальної вартості продукції, яка передбачена відповідною Додатковою угодою на поставку продукції до цього Договору.

Відповідно до пункту 9.6 Договору за порушення строку (терміну) надання документів, які підлягають передачі продавцем покупцю, в тому числі складання та реєстрація податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, у відповідності до умов цього Договору, продавець сплачує на вимогу покупця пеню у розмірі 0,1 % суми ПДВ по кожній податковій накладній, яка складена на виконання відповідної Додаткової угоди на поставку продукції до цього Договору, за кожний день прострочення виконання зобов`язань.

На виконання умов Договору при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг відповідно до вказаного договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Вамптрансавто» в установлені терміни складено та подано відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 25 від 24.11.2017 року, № 26 від 24.11.2017 року та № 32 від 30.11.2017 року.

Як встановлено судом з рішень Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 823/2147/18, від 12 серпня 2018 року у справі № 823/2148/18, від 21 травня 2018 року у справі № 823/1651/18, від 09 серпня 2019 року від 09 серпня 2019 року ДПС було прийнято податкові накладні, однак відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України реєстрація ПН/РК зупинена у зв`язку з тим, що ПН/РК відповідають критеріям оцінки ступеня ризиків, визначеним пунктом 6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації НП/РК в ЄРПН, затверджених наказом МФУ від 13.06.2017 № 567.

За результатами опрацювання СМКОР виявлено невідповідність обсягів постачання обсягам придбання по товарах згідно УКТ ЗЕД 1520 та запропоновано позивачеві надати пояснення та/або копії документів, достатні для прийняття рішення про реєстрацію ПН/РК в ЄРПН відповідно до пункту "в" підпункту 201.16.1 пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, вичерпний перелік яких встановлено наказом МФУ від 13.06.2017 № 567 та/або таблицю даних платника податків, яка передбачена пунктом 4 цього наказу.

Комісією Державної фіскальної служби України, яка приймає рішення про реєстрацію податкових накладних/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації відповідно до підпункту 201.16.3 пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України прийнято рішення:

- № 540487/34556060 від 05.01.2018 року про відмову в реєстрації податкової накладної №25 від 24.11.2017 року;

- № 540488/34556060 від 05.01.2018 року про відмову в реєстрації податкової накладної №26 від 24.11.2017 року;

- № 540489/34556060 від 05.01.2018 року про відмову в реєстрації податкової накладної №32 від 30.11.2017 року;

Ну погоджуючись з рішеннями Комісії ТОВ «Вамптрансавто» звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з відповідними позовами.

Зокрема, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 року у справі № 580/1973/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2019 року, позов ТОВ «Вамптрансавто» до ДФС України про визнання протиправним та скасування рішення адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення комісії Державної фіскальної служби України № 540487/34556060 від 05.01.2018 року про відмову у реєстрації податкової накладної № 25 від 25.11.2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних. Зобов`язано ДФС України здійснити реєстрацію податкової накладної від 24.11.2017 року №25 в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі № 823/2148/18, яке набрало законної сили, позов ТОВ «Вамптрансавто» до ДФС України задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Державної фіскальної служби України №540488/34556060 від 05.01.2018 року про відмову у реєстрації податкової накладної №26 від 24.11.2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних. Зобовязано Державну фіскальну службу України здійснити державну реєстрацію податкової накладної №26 від 24.11.2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21.05.2018 року у справі № 823/1651/18, яке набрало законної сили, позов ТОВ «Вамптрансавто» до ДФС України задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Державної фіскальної служби України №540489/34556060 від 05.01.2018 року про відмову у реєстрації податкової накладної №32 від 30.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних. Зобов`язано Державну фіскальну службу України здійснити державну реєстрацію податкової накладної №32 від 30.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація вищевказаних спірних податкових накладних №25, №26 та №32 в Єдиному реєстрі податкових накладних відбулась лише 31.01.2020 року, 18.11.2019 року та 20.01.2020 року відповідно.

Поряд із цим Товариство з обмеженою відповідальністю «Черкаський завод автохімії» звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вамптрансавто» про стягнення 357528,52 грн штрафних санкцій за Договором поставки №165 від 11.11.2015, з яких 219645,88 грн. штрафні санкції за невиконання зобов`язань за договором та 137882,64 грн. пеня за порушення терміну надання документів, передбачених договором, оскільки ТОВ «Вамптрансавто» як продавцем було порушено порядок та умови реєстрації податкових накладних, який передбачений Договором, що є підставою для застосування санкцій згідно п.п.9.5, 9.6 Договору.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.01.2021 року по справі № 925/1652/20, яке набрало законної сили, позовні вимоги ТОВ «Черкаський завод автохімії» до ТОВ «Вамптрансавто» задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Вамптрансавто» на користь ТОВ «Черкаський завод автохімії» 357 528,52 грн., з яких 219 645,88 грн штрафних санкцій та 137 882,64 грн. пені.

На виконання вищевказаного рішення у справі № 925/1652/20 ТОВ «Вамптрансавто» платіжним дорученням від 29 березня 2021 року № 2371259 перераховано грошові кошти в загальній сумі 357 528,52 грн., копія якого наявна в матеріалах справи.

Оскільки вказані штрафні санкції за рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1652/20 стягнуто внаслідок неправомірних дій відповідача, на переконання позивача вказана сума повинна бути відшкодована за рахунок коштів державного бюджету Державною податковою службою України.

Отже, спір у даній справі виник у зв`язку протиправною відмовою в реєстрації відповідачем складених та поданих позивачем податкових накладних № 25 від 24.11.2017 року, № 26 від 24.11.2017 року та № 32 від 30.11.2017 року, що встановлено адміністративними рішеннями у справах №580/1973/19, №823/2148/18 та №823/1651/18, а також за наслідками стягнення з позивача в межах господарської справи № 925/1652/20 штрафних санкцій (пені та штрафу) за Договором в загальній сумі 357 528,52 грн. через порушення ТОВ «Вамптрансавто» порядку та умов реєстрації податкових накладних, передбаченого Договором. Отже, за твердженням позивача, неправомірними діями відповідача позивачу завдано шкоди у загальному розмірі 357 528,52 грн., яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що в силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до додаткових витрат, понесених стороною, яка зазнала збитків, віднесено штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 Цивільного кодексу України відповідно.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України, на підставі якої заявлені позовні вимоги у даній справі, передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Водночас, необхідною підставою для притягнення відповідного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 Цивільного кодексу України.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної податкової служби та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду (стаття 22 Цивільного кодексу України).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17, постановах Верховного Суду від 17.10.2019 року у справі №908/2202/18, від 02.03.2020 року у справі №910/434/19, від 09.04.2020 року у справі № 908/690/19, від 02.03.2021 року у справі №911/2371/19.

Наразі, порушення Договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Черкаський завод автохімії» з боку позивача було наслідком поведінки Державної фіскальної служби України, яка протиправно заблокувала реєстрацію податкових накладних позивача, а тому збитки позивача, які полягали у сплаті ним штрафних санкцій на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський завод автохімії» на виконання судового рішення у справі №925/1652/20, стали наслідком протиправної поведінки Державної фіскальної служби України.

Збитки, заподіяні контролюючими органами громадянам чи юридичним особам підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, отже предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій органів Державної податкової служби, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями податкових органів і заподіяння ними шкоди. Неправомірність дій органів державної податкової служби має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.

Зокрема, як зазначено в мотивувальних частинах рішень адміністративних судів у справах № 823/2147/18, № 823/2148/18, № 823/1651/18, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг позивач - ТОВ «Вамптрансавто» у встановлені терміни правомірно склав податкові накладні від 24.11.2017 року №№ 25, 26 та від 30.11.2017 року № 32 та направив у електронному вигляді для їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, а ДФС України (правонаступником якоє ї ДРП України) у свою чергу, протиправно та без наявності законних підстав відмовлено у реєстрації вказаних податкових накладних, у зв`язку з чим суди дійшли висновків про протиправність рішень комісії Державної фіскальної служби України про відмову в реєстрації податкових накладних №№ 25, 26 та 32.

Таким чином, фактичні обставини (в частині, що стосується протиправності дій податкових органів по зупинці в реєстрації податкових накладних № 25, № 26 та № 32) як такі, що в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи, встановлені рішеннями Черкаського окружного адміністративного суду у справах №823/2147/18, №823/2148/18, №580/1973/19, №823/1651/18 та Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1652/20, які набрали законної сили.

При цьому судом враховано, що за приписами Податкового кодексу України (шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди (п. 114.2 ст. 114).

Особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб. Пунктом 128.1 ст. 128 ПК України визначено, що правопорушеннями вважаються протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону.

Тобто, усі протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих осіб та їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди відповідно до закону, вважаються податковими правопорушеннями податківців.

Пункт 21.3 статті 21 Податкового кодексу України передбачає, що шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.

Законом України від 16.01.2020 року № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» статтю 114 Податкового кодексу України викладено в наступній редакції: « 114.3. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, може включати: 114.3.1. вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна платника податків, визначена відповідно до вимог законодавства; 114.3.2. додаткові витрати, понесені платником податку внаслідок протиправних рішень, дій чи бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (штрафні санкції, сплачені контрагентам платника податку, вартість додаткових робіт, послуг, додатково витрачених матеріалів тощо); 114.3.3. документально підтверджені витрати, пов`язані з адміністративним та/або судовим оскарженням (крім сум, що підлягають відшкодуванню в порядку розподілу судових витрат згідно із процесуальним законодавством) незаконних (протиправних) рішень, дій або бездіяльності контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб (юридичний супровід, не пов`язаний із захистом, наданим адвокатом, відрядження працівників або представників платника податку, залучення експертів, отримання необхідних доказів, виготовлення копій документів тощо). Сума такого відшкодування не повинна перевищувати 50 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, в якому приймається відповідне судове рішення або рішення іншого органу, у передбачених законом випадках. 114.4. Шкода, заподіяна платнику податків внаслідок податкового правопорушення контролюючого органу, відшкодовується за рішенням суду».

Пунктом 114.2 ст. 114 ПК України визначено, що шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем понесені збитки у вигляді сплати на виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 26.01.2021 року у справі №925/1652/20 штрафних санкцій у розмірі 357 528,52 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаський завод автохімії» внаслідок неправомірних дій Державної фіскальної служби України.

В свою чергу суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» було затверджено Положення про Державну податкову службу України.

Розпорядженням Кабінет Міністрів України від 21.08.2019 року №682-р «Питання Державної податкової служби» погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на Державну податкову службу.

Державною податковою службою України 28.08.2019 року видано наказ №36 «Про початок діяльності Державної податкової служби України».

Таким чином, Державна податкова служби України є правонаступником Державної фіскальної служби України, якою були прийняті скасовані в подальшому в судовому порядку рішення про відмову в реєстрації податкових накладних № 25 від 24.11.2017 року, № 26 від 24.11.2017 рокута № 32 від 31.11.2017 року.

Отже, позов ТОВ «Вамптрансавто» правомірно пред`явлено до Державної податкової служби України.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому за висновками господарського суду протиправність дій Державної податкової служби України щодо відмови в реєстрації податкових накладних встановлена судовими рішеннями у справах №823/2147/18, №823/2148/18, №580/1973/19, №823/1651/18, які набрали законної сили і є преюдиційними для вирішення даного спору, а отже об`єктивним наслідком є стягнення з ТОВ «Вамптрансавто» рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1652/20 штрафних санкцій через невиконання умов Договору зі своєчасної реєстрації податкових накладних, тобто на позивача було покладено додаткові витрати у вигляді стягнення штрафних санкцій та пені.

Оскільки позивачем доведено факт наявності таких збитків та їх розмір у сумі 357 528,52 грн., які заявлено позивачем до стягнення, а також доведено, що порушення ним Договору було об`єктивним наслідком поведінки Державної фіскальної служби України (правонаступником якої є Державна податкова служба України), яка протиправно заблокувала реєстрацію податкових накладних позивача, відтак і збитки позивача, які полягали у сплаті ним штрафних санкцій на користь ТОВ «Черкаський завод автохімії» на виконання судового рішення, стали об`єктивним наслідком поведінки ДПС.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 з аналогічних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність усіх трьох елементів складу правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками), наявність яких є обов`язковою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, оскільки неправомірність дій ДПС, що призвели до заподіяння збитків позивачу, було встановлено рішеннями судів, а також підтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, які відповідачем не спростовані, завдана Товариству з обмеженою відповідальністю «Вамптрансавто» майнова шкода підлягає відшкодуванню відповідачем незалежно від його вини у розмірі, встановленому судом, а саме 357 528,52 грн.

При цьому доводи відповідача в заперечення позовних вимог проте, що ДПС не є стороною Договору поставки № 165 від 11.11.2015 року і як наслідок у нього відсутні будь-які зобов`язання за даним Договором, зокрема, в частині сплати пені чи штрафу за порушення його умов, судом оцінюються критично та відхиляються як безпідставні, оскільки в результаті саме незаконних рішень ДПС України, які були судом визнані протиправними і скасовані, позивачу було завдано збитки, а тому на підставі ст.1173 ЦК України дана шкода підлягає відшкодуванню.

Окрім цього судом враховано той факт, що висновки суду про протиправність прийнятих рішень про відмову в реєстрації податкових накладних та, відповідно, вину ДПС України, відповідачем в адміністративному процесі не спростовані, отже право позивача на реєстрацію податкових накладних підтверджено рішеннями суду, що набрали законної сили

Додаткового судом взято до уваги результати розгляду адміністративної справи № 580/1973/19, в якій рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2019 року, задоволено позовні вимоги ТОВ «Вамптрансавто» до ДФС України визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної від 24.11.2017 №25 та зобов`язано його здійснити реєстрацію зазначеної накладної днем її фактичного отримання.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (ч. 1ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачами не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної податкової служби України (Львівська площа, буд.8, м. Київ, 04053, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАМПТРАНСАВТО" (вул. В`ячеслава Чорновола 118, м. Черкаси, Черкаська область, 18003, ) 357 528,52 грн. збитків та витрати зі сплати судового збору у сумі 5362,93 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 01 листопада 2022 року.

Суддя А.М. Селівон