РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.11.2022Справа № 910/9211/20 (910/2462/22)

За заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Люксекспрес-ІІ" в особі арбітражного керуючого Беркута Максима Сергійовича

до акціонерного товариства "Українська залізниця" та Держаної інспекції архітектури та містобудування України

за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро"

про стягнення 1.858.206.576, 68 грн. в межах справи № 910/9211/20

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Беркут М.С.,

від відповідача 1 Будова Н.М., Лях К.М.,

від відповідача 2 Фалько М.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах справи № 910/9211/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2022 відкрито провадження у справі № 910/9211/20 (910/2462/22).

Враховуючи викладене вище, розгляд справи призначено на 07.06.2022.

03.06.2022 від акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшов відзив.

03.06.2022 від Держаної інспекції архітектури та містобудування України надійшов відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 відкладено підготовче засідання на 23.06.2022.

23.06.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 відкладено підготовче засідання на 05.07.2022.

04.07.2022 від акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 16.08.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 відкладено розгляд справи на 13.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2022 відкладено розгляд справи на 27.09.2022.

27.09.2022 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2022 відкладено розгляд справи на 20.10.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 відкладено розгляд справи на 01.11.2022.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві товариство з обмеженою відповідальністю "Люксекспрес-ІІ" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Беркута Максима Сергійовича (далі - Позивач) просить стягнути на його користь з акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Відповідач 1) грошові кошти в розмірі 68 326 466,27 доларів США, що еквівалентно 1 858 206 576,68 грн., в якості відшкодування вартості знищеного майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивачу згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2004 та додаткового рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.03.2012 у цивільній справі №2-3692/1/04на праві власності належали об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Причальна, 1, а саме:

1) будівля адміністративно-промислового корпусу "Літера А", що включає офіс, автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Хонда", загальною площею 1238,90 кв.м.;

2) будівля корпусу "Літера Б", що включає автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Ніссан", загальною площею 1154,80 кв.м.;

3) будівля корпусу мікроринку "Літера В", загальною площею 699,50 кв.м.

Зазначені об`єкти нерухомого майна були збудовані Позивачем на підставі дозволу на виконання будівельних робіт № 209 від 10.07.1997, виданого Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва, та розташовувалися на земельних ділянках, які перебували в довгостроковому користуванні Позивача на підставі укладених ним з Київською міською державною адміністрацією 19.02.1998 договорів на право тимчасового довгострокового користування землею (в тому числі на умовах оренди).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 755-р було прийнято рішення щодо будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві (з підходами) на залізничній дільниці Київ-Московський-Дарниця (далі - мостовий перехід) та покладено функції замовника з проектування та будівництва на Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця", правонаступником якого виступає Відповідач 1.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 № 798-р було затверджено проект будівництва мостового переходу (далі - проект).

Згідно з проектом будівництва мостового переходу будівництво лівобережної автомобільної розв`язки було передбачено в тому числі на земельних ділянках, які перебували в тимчасовому користуванні Позивача та на яких розміщувались належні йому на праві власності об`єкти нерухомого майна по вул. Причальна, 1 в м. Києві.

Проектом зведених витрат та зведених кошторисних розрахунків будівництва мостового переходу були передбачені кошти в розмірі в розмірі 100 000 000,00 грн. із загальної кошторисної вартості та 100 000 000,00 грн. інших витратна відшкодування збитків Позивачу у випадку повної ліквідації товариства.

Незважаючи на вказане та проведення Позивачем протягом 2004-2012 років листування з Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця" та певними органами державної влади та місцевого самоврядування, майнові питання щодо компенсації Позивачу збитків внаслідок ліквідації його діяльності у зв`язку з будівництвом мостового переходу на місці належних Позивачу на праві користування земельних ділянках та розміщених на них і належних Позивачу на праві власності об`єктів нерухомого майна так і не були вирішені Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця", як замовником будівництва мостового переходу.

В липні 2012 року належні Позивачу на праві власності об`єкти нерухомого майна по вул. Причальна, 1 в м. Києві були демонтовані Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця", а на земельних ділянках, що перебували в користуванні Позивача розпочалося проведення будівельних робіт з будівництва лівобережної автомобільної розв`язки мостового переходу.

Згідно звіту про оцінку збитків Позивача, що виникають внаслідок (у разі) ліквідації власності підприємства, підготовленого товариством з обмеженою відповідальністю"Самсон", станом на 01.01.2006 розмір збитків становить 462 184 165,00 грн., з яких прямі збитки (ринкова вартість будівель і споруд, у т.ч. незавершене будівництвом) становлять 64 647 448,00 гривень, а непрямі збитки у вигляді неодержаних доходів становлять 397 536 717,00 гривень.

Вказаний звіт про оцінку збитків Позивача отримав позитивні рецензії Українського товариства оцінювачів № 257 від 14.09.2006 та Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6867 від 26.07.2007, за якими він в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Відповідно до консультаційного висновку щодо інформації про можливий розмір суми збитку з урахуванням інфляції від 28.10.2022, підготовленого суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем Плитієм П.Г., збитки в розмірі 462 184 165,00 грн. з урахуванням інфляції, військових дій, введеного воєнного стану, нестабільної економічної ситуації, затяжної кризи та відсутністю надійних статистичних даних про стан української економіки станом на 15.02.2022 може становити 1 858 206 576,68 грн.

Відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про необґрунтованість заявленого позову та просив суд відмовити в його задоволенні.

За твердженням Відповідача 1, в матеріалах справи відсутні докази завдання Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця" будь-якої шкоди майну Позивача.

У Позивача відсутнє право вимоги щодо стягнення збитків за знесення належних йому об`єктів нерухомого майна по вул. Причальна, 1 в м. Києві, оскільки він сам був зобов`язаний їх знести на підставі судових рішень по справам № 5011-24/724-2012 та № 5011-62/2113-2012, які набрали законної сили та є чинними до теперішнього часу.

Окрім того, у Позивача відсутнє право користування земельними ділянками по вул. Причальна, 1 в м. Києві, що встановлено судовими рішеннями по справі № 5011-47/1006-2012, які набрали законної сили та є чинними до теперішнього часу.

Позивачем також не доведено розміру нібито завданих йому збитків у розмірі 1 858 206 576,68 грн., так як матеріали справи не містять відповідних доказів.

Відповідач 1 у своєму відзиві також зазначає про пропуск Позивачем строку позовної давності та просить суд застосувати відповідні наслідки його пропуску, так як останній звернувся до суду з даним позовом майже через 10 років після нібито знищення належного йому нерухомого майна.

Відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що є неналежним відповідачем у даній справі, так як Позивачем в прохальній частині позову не заявлено до нього жодних позовних вимог, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/9211/20 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" про банкрутство Позивача.

Постановою Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі № 910/9211/20 Позивача визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Беркута Максима Сергійовича.

Частиною 6 статті 12 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно частини 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Таким чином, вирішення даного спору підлягає саме Господарським судом міста Києва в межах справи № 910/9211/20 про банкрутство Позивача.

Відповідно до частин 2 та 3статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 1статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Відповідно до частин 1 та 2статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено судом,згідно Договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), укладеного між Харківською районною державною адміністрацією міста Києва та Позивачем, зареєстрованого у книзі договорів на право тимчасового користування землею 02.08.1995 за № 14, Позивачу було надано в тимчасове користування строком до 31.12.1997 земельну ділянку загальною площею 7844 кв.м. на вулиці Причальній в місті Києві для розміщення тимчасового мікроринку по торгівлі будівельними матеріалами, організацію оптово-роздрібної торгівлі товарами народного споживання та влаштування пункту харчування.

На підставі акту приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, зареєстрованого Управлінням держархбудконтролю Головкиївархітектури Київської міської державної адміністрації 11.01.1996 за № 175, прийнято в експлуатацію збудований Позивачем мікроринок по вул. Причальній, 1 в місті Києві.

Як слідує зі змісту вищезазначеного акту, зазначений мікроринок було збудовано у відповідності з проектно-кошторисною документацією, розробленою Управлінням дизайну Головкиївархітектури та затвердженою Головкиївархітектурою 30.06.1995 за № 256.

10.07.1997 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва надано Позивачу дозвіл на виконання будівельних робіт за № 209 строком дії до 31.08.1997 на виконання будівельних робіт з благоустрою території з розміщенням автостоянки гостьової та складських приміщень по вулиці Причальній, 1 в місті Києві відповідно до проектної документації, що узгоджена та зареєстрована Головним управлінням архітектури та містобудування міста Києва за № 805 від 20.06.1996.

Строк дії дозволу на виконання будівельних робіт № 209 від 10.07.1997 неодноразово було продовжено, в тому числі останнього разу до 30.10.2000 року.

Позивачем було зроблено коригування проектної документації на виконання будівельних робіт з благоустрою території з розміщенням автостоянки, автосалону і станції технічного обслуговування автомобілів по вул. Причальній в Харківському районі міста Києва.

В подальшому, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 15.12.1997 № 2024 «Про надання закритому акціонерному товариству «Люксекспрес-ІІ» земельних ділянок для розміщення тимчасового комплексу мікроринку на вул. Причальній у Харківському районі» було затверджено проект відведення земельних ділянок Позивачу для розміщення тимчасового комплексу мікроринку на вул. Причальній у Харківському районі та надано Позивачу земельні ділянки загальною площею 2,21 га для розміщення тимчасового комплексу мікроринку на вул. Причальній у Харківському районі за рахунок земель міської забудови, у тому числі: 1,61 га у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 49 років та 0,60 га (в межах проектних (червоних) ліній) у тимчасове довгострокове користування строком на 10 років.

На виконання вищенаведеного розпорядження 19.02.1998 між Київською міською державною адміністрацією та Позивачем були укладені:

- договір на право тимчасового довгострокового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 19.02.1998 за № 90-5-00034, за яким Позивачу надано в тимчасове користування строком на 49 років для розміщення тимчасового комплексу мікроринку земельні ділянки загальною площею 16184 кв.м., в тому числі земельну ділянку №9017609 площею 4556 кв.м., земельну ділянку № 9014323 площею 4520 кв.м. та земельну ділянку № 9010605 площею 7108 кв.м.;

- договір на право тимчасового довгострокового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 19.02.1998 за № 90-5-00035, за яким Позивачу надано в тимчасове користування строком на 10 років для розміщення тимчасового комплексу мікроринку земельні ділянки загальною площею 5994 кв.м., в тому числі земельну ділянку № 9010606 площею 3600 кв.м. та земельну ділянку №9017610 площею 2394 кв.м.

На підставі вищенаведеної дозвільної документації Позивачем на належних йому на праві користування земельних ділянках були проведені роботи з будівництва трьох об`єктів нерухомого майна:

1) будівлі адміністративно-промислового корпусу "Літера А", що включає офіс, автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Хонда", загальною площею 1238,90 кв.м.;

2) будівлі корпусу "Літера Б", що включає автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Ніссан", загальною площею 1154,80 кв.м.;

3) будівлі корпусу мікроринку "Літера В", загальною площею 699,50 кв.м.

За приписами частини 4 статті 331 Цивільного кодексу України (в редакції від 01.01.2004 року) за заявою заінтересованої особи суд може визнати її власником недобудованого нерухомого майна, якщо буде встановлено, що частка робіт, яка не виконана відповідно до проекту, є незначною.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.10.2004 у цивільній справі №2-3692/1/04 визнано за Позивачем право власності на будівлю корпусу, що включає автосалон та СТО автомобілів "Ніссан", будівлю адмінпромислового корпусу, що включає офіс, автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Хонда" та будівлю корпусу мікроринку, що знаходяться по вул. Причальна, 1 в м. Києві.

Як встановлено судом у справі №2-3692/1/04, відповідно до довідок Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 414 від 21.03.2003, № 154 від 29.07.2004, № 160 від 06.08.2004 готовність незавершеного будівництва об`єктів нерухомого майна становить: будівлі корпусу, що включає автосалон та СТО автомобілів "Ніссан" - 95%, будівлі адмінпромислового корпусу, що включає офіс, автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Хонда" - 95%, будівлі корпусу мікроринку - 80%, дані об`єкти нерухомого майна згідно фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва та розшифровки до звіту знаходяться на балансі Позивача та ним здійснюються всі витрати по їх утриманню, що є підтвердженням права власності.

17.03.2005 між Позивачем та акціонерним банком "Синтез" було укладено договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань, що виникають із договору кредитної лінії № 170305/3 від 17.03.2005 Позивачем передано банку в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно:

- об`єкт незавершеного будівництва адміністративно-промисловий корпус, розташований за адресою: м. Київ, вул. Причальна, 1, має 95% готовності згідно довідки, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 24.01.2005 за № 8. Вказаний об`єкт незавершеного будівництва належить Позивачу на підставі рішення Дніпровського районного суду від 18.10.2004;

- об`єкт незавершеного будівництва СТО "Ніссан", розташований за адресою: м. Київ, вул. Причальна, 1, має 95% готовності згідно довідки, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 24.01.2005 за № 7. Вказаний об`єкт незавершеного будівництва належить Позивачу на підставі рішення Дніпровського районного суду від 18.10.2004.

Як слідує з листа Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 12.09.2022 № 062/14-7935 (И-2022) та наявних в матеріалах справи копій технічних паспортів, 28.09.2010 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на замовлення Позивача було проведено первинну технічну інвентаризацію закінчених будівництвом об`єктів нерухомого майна по вул. Причальна, 1 в м. Києві, про що заведено інвентаризаційну справу № 123599 та видано Позивачу відповідні технічні паспорти.

Під час виконання технічної інвентаризації замовником не надавалась до Бюро дозвільна документація на будівництво, документи про відведення земельної ділянки та документи про прийняття об`єкта в експлуатацію. Таким чином, в технічній документації станом на 28.09.2010 були проставлені відповідні відмітки, а саме: "Дозвільна документація на будівництво в БТІ не подана", "Документи про відведення земельної ділянки до БТІ не подані", "Об`єкт не прийнятий в експлуатацію".

Наступна технічна інвентаризація об`єктів нерухомого майна по вул. Причальна, 1 в м. Києві проводилась 27.01.2012. Під час виконання технічної інвентаризації замовник надав до Бюро дозвільну документацію на будівництво та документи про відведення земельної ділянки. Таким чином відповідні відмітки не проставлялись. Документи про прийняття об`єкта в експлуатацію до Бюро не надавались. Таким чином в технічній документації станом на 27.01.2012 була проставлена лише відмітка "Об`єкт не прийнятий в експлуатацію".

Розпорядженням Виконавчого органу Дарницької районної в місті Києві ради (Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації) від 28.10.2010 № 698 "Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна" було присвоєно нерухомому майну: будівлі корпусу, що включає автосалон та СТО автомобілів "Ніссан", будівлі адмінпромислового корпусу, що включає офіс, автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Хонда" та будівлі корпусу мікроринку, що знаходяться у Дарницькому районі міста Києва по вул. Причальній, 1 і належне Позивачу - наступну поштову адресу: місто Київ, вулиця Причальна, 1.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22.03.2012 у справі №2-3692/1/04 визначено майновий комплекс, розташований по вул. Причальній, 1 в місті Києві, право власності на який рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.10.2004 було визнано за Позивачем згідно його технічних паспортів таким, що є загальною площею 3093,20 кв.м. та включає в себе:

- будівлюадміністративно-промислового корпусу "Літера А", що включає офіс, автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Хонда", загальною площею 1238,90 кв.м.;

- будівлю корпусу "Літера Б", що включає автосалон та СТО автомобілів "Ніссан", загальною площею 1154,80 кв.м.;

- будівлю корпусу мікроринку "Літера В", загальною площею 699,50 кв.м.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18.10.2004 та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22.03.2012 у справі №2-3692/1/04 набрали законної сили та є чинними і момент розгляду даної справи.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частин 2 та 3 статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва (створення майна).

Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 дійшов висновку, що за змістом статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібні за своїм змістом висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 та у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

З огляду на наведене, суд відхиляє доводи Відповідача 1 про те, що у зв`язку з відсутністю державної реєстрації відповідного речового права у Позивача в силу вимог статті 331 Цивільного кодексу України і не виникало право власності на будівлі по вул. Причальній, 1 в місті Києві, так як набуття Позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: будівлюадміністративно-промислового корпусу "Літера А", що включає офіс, автосалон та станцію технічного обслуговування автомобілів "Хонда", загальною площею 1238,90 кв.м.; будівлю корпусу "Літера Б", що включає автосалон та СТО автомобілів "Ніссан", загальною площею 1154,80 кв.м.;будівлю корпусу мікроринку "Літера В", загальною площею 699,50 кв.м. відбулося на законних підставах відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18.10.2004 та додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22.03.2012у справі №2-3692/1/04.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачено,що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 910/14469/18 та у постанові від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 дійшов висновку, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки особи; шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.

Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Також деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

В постанові від 22.10.2020 у справі № 922/5169/13 Верховний Суд наголосив на тому, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як у випадках порушення зобов`язання за договором, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника.

Відповідно, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як - неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина заподіювача шкоди.

При цьому, обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків, а відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 755-р прийнято рішення щодо будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві (з підходами) на залізничній дільниці Київ-Московський-Дарниця. Функції Замовника покладено на Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця".

Листом від 17.02.2004 за № 119-НГ-311 Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" повідомило Позивача, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 755-рпроводиться складання проекту відводу земельної ділянки під будівництво другої лінії залізничної колії та з посиланням на статті 140, 141, 149, 151 Земельного кодексу України просило письмово у тижневий термін погодити місце розташування земельної ділянки залізниці.

До вказаного листа було додано викопіювання з кадастрового плану, згідно якого будівництво мостового переходу передбачалося на місці земельних ділянок, що знаходяться в користуванні Позивача, та на яких розташовувалися належні Позивачу об`єкти нерухомого майна.

Листом від 15.04.2004 за № НЗП-6-153 Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця", як замовник будівництва, в доповнення до попереднього листа повідомило Позивача, що частина території підприємства попадає під будівництво автомобільної розв`язки, запроектованої ДП "Інститут Київгенплан" та затвердженої Київською міською державною адміністрацією, в зв`язку з чим просило погодити розміщення та будівництво автомобільної розв`язки - об`єкту державного значення, а також визначитися із величиною збитків, що підлягають відшкодуванню землекористувачу.

Також повідомлено Позивача, що в разі відмови залізниця залишає за собою право звернутися до відповідних органів з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб (у відповідності до вимог ст.ст. 141, 143 Земельного кодексу України).

Листом від 14.03.2005 за № ДН-6-388 Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" звернулося до Позивача з проханням надати пропозиції та технічні умови на перенесення лакофарбового цеху у зв`язку з попаданням його під пляму забудови з`їзду мостового переходу.

Листом від 19.12.2005 за № НГ-13-676 Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця"вчергове звернулося до Позивача з проханням визначитися з умовами вилучення земельних ділянок на користь міста та повідомити про своє рішення управління залізниці, оскільки у зв`язку з будівництвом мостового переходу частини земельних ділянок по вул. Причальній, 1, на яких розташовані будівлі Позивача, підлягають вилученню, так як згідно генплану будівництва знаходяться в зоні забудови автомобільної розв`язки.

Листом від 15.03.2006 за № ЦЗУ-6/155 Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" повідомило Позивача, що для вирішення питань по відшкодуванню збитків Позивачу в зв`язку з будівництвом мостового переходу залізницею створено робочу групу.

Згідно норм частин 1, 4, 5 статті 350 Цивільного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) викуп земельної ділянки у зв`язку з суспільною необхідністю здійснюється за згодою власника або за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Плата за земельну ділянку, що викуповується (викупна ціна), строки та інші умови викупу визначаються за домовленістю з власником ділянки, а в разі спору - судом. До викупної ціни включаються ринкова вартість земельної ділянки і нерухомого майна, що на ній розміщене, та збитки, завдані власникові у зв`язку з викупом земельної ділянки (у тому числі упущена вигода), у повному обсязі.

Частиною 6 статті 351 Цивільного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо власник земельної ділянки, що підлягає викупу у зв`язку з суспільною необхідністю, є власником житлового будинку, інших будівель, споруд чи насаджень, що розміщені на ній, вимога про припинення права власності на ці об`єкти розглядається разом з вимогою про викуп земельної ділянки.

У зв`язку з відсутністю вирішення питання щодо компенсації збитків у зв`язку з припиненням діяльності підприємства через будівництво на місці його розташування мостового переходу, учасники Позивача в 2006 році звернулися з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва про стягнення збитків з Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця".

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18.05.2006 у справі № 22-4501/06 було стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця"на користь учасників Позивача збитки у розмірі 462 184 165 грн.

Приймаючи дане рішення, Шевченківський районний суд міста Києва дійшов висновку, що Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-західна залізниця", як замовник з проектування та будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро, вже створив початим будівництвом загрозу майну позивачів (ст. 1163 ЦК України), розташованому на довгострокових (на 49 років) орендованих земельних ділянках по вул. Причальній, 1 і фактично призвів до повного припинення господарсько комерційної діяльності позивачів та фактичної втрати їх власності та перспектив розвитку бізнесу і недоотримання та втрату відповідних прибутків на земельних ділянках, що вилучаються, зобов`язане відшкодувати матеріальну шкоду позивачам в повному обсязі, визначеному на підставі звіту ТОВ "Самсон" про проведення оцінки збитків, що виникають внаслідок (у разі) ліквідації власності Позивача, тобто 462 184 165 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15.08.2006 у справі № 22-5759/06 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18.05.2006 було змінено шляхом стягнення з Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" на користь учасників Позивача збитків у розмірі 441 386 245 грн.

Приймаючи дане рішення, Апеляційний суд міста Києва дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що відповідають встановленим фактам, та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, але приступився помилки у визначенні дійсного розміру завданих збитків, що підлягають стягненню.

Ухвалою Верховного Суду України від 27.12.2006 у справі № 6-23778ск06 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18.05.2006 та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15.08.2006 скасовані, а провадження у справі закрито.

Приймаючи дану ухвалу Верховний Суд України дійшов висновку, що у даному випадку фактично спір виник між юридичними особами Позивачем (а не його учасниками) і Залізницею, який не відноситься до цивільної юрисдикції і підлягає розгляду господарським судом.

Як встановлено судом, в подальшому проект будівництва мостового переходу був затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 № 798-р «Про затвердження проекту будівництва залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро (з підходами) у м. Києві на залізничній дільниці Київ - Московський - Дарниця».

Згідно вказаного проекту в межах території, яка повністю або частково підпадає під забудову лівобережної транспортної розв`язки, знаходяться земельні ділянки, які перебувають в користуванні Позивача, та розташовані на них об`єкти нерухомого майна.

Дані обставини підтверджуються також змістом вищенаведених листів Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" до Позивача.

Окрім того, в листі від 09.10.2009 за № 332 дочірнє підприємство "Інститут генерального плану міста Києва" відкритого акціонерного товариства "Київпроект" підтвердило Позивачу, що планувальне рішення транспортної розв`язки на перетині Дарницького залізнично-автомобільного переходу та Дніпровською набережною було розроблене інститутом "Київдормостпроект" і погоджене ДП "Інститут Київгенплан»" у складі проекту будівництва мостового переходу та передбачає часткове використання земельної ділянки зі знесенням будівель Позивача. Будівництво мостового переходу і транспортної розв`язки зараз ведеться і включене в перелік робіт "Про організацію та проведення фінальної частини чемпіонату Європи 2012 р. з футболу в Україні".

Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації своїм листом від 26.10.2009 за № 07-11100 повідомило Позивачу, що розроблений замовником проект будівництва мостового переходу на засіданні архітектурно-містобудівної ради (протокол у справі № 0050-а-04 від 22.03.2006) розглянуто, схвалено та рекомендовано до подальшого розроблення та погодження в установленому порядку за умови врахування зауважень, а саме: замовнику рекомендовано земельні та майнові питання щодо компенсування втрат власникам земельних ділянок, які підпадають у зону проектування мостового переходу та підходів до нього, вирішити в установленому порядку згідно чинного законодавства.

Генеральний план у частині розміщення мостового переходу у Головному управлінні для подальшого опрацювання проекту, вирішення у встановленому порядку майново-правових питань (в тому числі по винесенню існуючих об`єктів, що потрапляють в зону будівельних робіт), оформлення згідно чинного законодавства документів землекористування рекомендовано для подальшого погодження в установленому порядку. Погодження набуває чинності після вирішення в установленому порядку згідно чинного законодавства майново-правових питань (в т.ч. з Позивачем) та оформлення документів землекористування.

Згідно плану підготовки залізнично-автомобільного мостового переходу через р. Дніпро з підходами до проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу (планові роботи на 2010-2011 рік) та схеми і фотографій мостового переходу, долучених до даного плану,також вбачається, що територія Позивача підпадає в пляму забудови даного мостового переходу.

Дана обставина також підтверджується листом Укрзалізниці від 14.03.2012 № ЦЗЕ-11/638, де зазначено, що відповідно до наявної інформації в Укрзалізниці затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.09.2007 № 798-р проектом передбачено будівництво автомобільної розв`язки з Дніпровською набережною, опори якої проходять по земельним ділянкам, які перебувають у користуванні Позивача.

Суд також враховує, що проектом зведених витрат та зведених кошторисних розрахунків від 04.04.2007 № 06-374 було передбачено сплату коштів в розмірі 100 000 000,00 грн. із загальної кошторисної вартості та 100 000 000,00 грн. інших витрат на відшкодування збитків Позивачу у випадку повної ліквідації товариства у зв`язку з будівництвом мостового переходу.

Так, листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві від 15.10.2009 за № 7/26-4077/10 було повідомлено Позивача, що в термін з 12 по 26 березня 2009 року проведена позапланова перевірка ДГТО "Південно-Західна залізниця" щодо дотримання вимог містобудівного законодавства, як замовника будівництва мостового переходу. В ході перевірки виявлено порушення вимог ст. 29 Закону України "Про планування і забудову територій", а саме будівельні роботи виконуються без дозволу Інспекції на виконання будівельних робіт в частині підходів. На підставі складених документів і матеріалів Інспекцією накладено штраф на замовника будівництва ДГТО "Південно-Західна залізниця".

Листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві від 29.12.2009 за № 7/26-5440/5/1-Др було повідомлено Позивача, що перевіркою з виїздом на місце встановлено, що на замовлення Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" виконуються будівельні роботи із будівництва мостового переходу на ділянці, що не попала під пляму забудови, на яку Інспекцією видано дозвіл на виконання будівельних робіт від 20.03.2009 № 1246-Гл-Др/Р, чим порушено ст.ст. 28, 29 Закону України "Про планування і забудову територій", за що на замовника було накладено штраф за правопорушення у сфері містобудування.

Протокольним рішенням за результатами наради з питань будівництва мостового переходу, зокрема стосовно використання земельних ділянок Позивача, від 02.12.2010 року, затвердженим заступником Міністра транспорту та зв`язку України, було вирішено ДГТО "Південно-Західна залізниця" провести з Позивачем узгоджувальну нараду до 10.12.2010.

Листом від 11.05.2011 за № 354 Комунальне підприємство "Київський інститут земельних відносин" повідомило Позивача, що відповідно до договору № 222 від 24.02.2011 виконує роботи по складанню проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок Державному територіально-галузевому об`єднанню"Південно-Західна залізниця"для будівництва мостового переходу та для завершення робіт просить відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надати засвідчену нотаріально письмову згоду землекористувача щодо припинення права користування частиною земельною ділянки площею 0,14 га.

З огляду на наведені обставини суд погоджується з доводами Позивача, що для проведення будівництва мостового переходу за затвердженим проектом будівництва, належні Позивачу на праві користування земельні ділянки та розташовані на них належні Позивачу на праві власності об`єкти нерухомого майна підлягали викупу з мотивів суспільної необхідності, а Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" мало вирішити відповідні майнові питання з Позивачем до початку виконання відповідних будівельних робіт.

Також судом враховується, що згідно акту Головного управління Держкомзему у місті Києві № А-512/33 від 22.04.2010 перевірки дотримання вимог земельного законодавства не було виявлено порушень земельного законодавства при користуванні Позивачем земельними ділянками згідно договорів на право тимчасового користування землею від 19.02.1998 за № 90-5-0034 та № 90-5-0035.

При цьому, в акті зазначено, що відповідно до статті 19 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік категорій земель за цільовим призначенням. Відповідно до листа Державного комітету України із земельних ресурсів від 27.12.2006 № 14-17-7/9942, якщо земельна ділянка була надана для розміщення об`єкта чи для використання в межах будь-якої категорії відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, але через якийсь час там було розташовано інший об`єкт чи вона використовується по-іншому, але в межах тієї категорії, що була першочергово надано, то використання земельної ділянки не за цільовим призначенням в цьому випадку відсутнє. Надані Позивачу в користуванні земельні ділянки використовуються як землі житлової та громадської забудови.

Незважаючи на наведене, Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" з порушенням вимог законодавства, зокрема статей 23, 24, 29 Закону України "Про планування і забудову територій", було розпочато виконання будівельних робіт зі спорудження мостового переходу з підходами без вирішення майново-правових питань із Позивачем у зв`язку з необхідністю вилучення у нього земельних ділянок та знесення розташованих на них об`єктів нерухомого майна.

17.08.2011 Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" звернулося із листом за № Н-3/870 до Голови Київської міської державної адміністрації, в якому було зазначено, що при будівництві лівобережних автомобільних розв`язок мостового переходу перешкодою для будівництва стали будівлі Позивача, в зв`язку з чим просило вирішити питання демонтажу зазначених будівель.

Також, як слідує зі змісту листа Заступника голови Київської міської державної адміністрації від 21.09.2011 № 016-3370, 07.09.2011 Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" звернулося із листом за № Н-3/998 до Київської міської державної адміністрації з проханням розірвати договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 90:176:009, що орендується Позивачем, у зв`язку з будівництвом опор автомобільної розв`язки мостового переходу з Дніпровською набережною.

В листі Київської міської державної адміністрації від 19.12.2011 № 016-4521 також підтверджується, що Позивачем використовуються земельні ділянки, які відповідно до Генерального плану будівництва мостового переходу передбачені для будівництва автомобільних розв`язок в лівобережній частині міста Києва.

За змістом протоколу № 31 від 06.03.2012 наради з питання врегулювання спірних питань під час будівництва транспортної розв`язки в районі вул. Причальної у складі будівництва мостового переходу, затвердженого заступником голови Київської міської державної адміністрації, та листів Київської міської державної адміністрації від 13.03.2012 № 008-146, від 28.03.2012 № 008-191, Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця" категорично відмовляється замовляти оцінку майна Позивача та подавати її на розгляд Комісії з вирішення земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, створеної розпорядженням міськдержадміністрації від 30.04.2008 № 608.

Протягом червня-липня 2012 року в інтересах та силами Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця"відбувся демонтаж належних Позивачу будівель за адресою: м. Київ, вул. Причальна,1, та вказані будівлі припинили своє існування як об`єкт речового світу та як об`єкт цивільних правовідносин.

Обставина припинення існування належних Позивачу на праві власності об`єктів нерухомого майна по вул. Причальній, 1 в місті Києві підтверджується також наявною в матеріалах справи довідкою Комунального підприємства Київської міської ради "Київського міського бюро технічної інвентаризації" від 20.09.2022 НЖ-2022 № 528, за якою в результаті проведеного обстеження території по вул. Причальна, 1 у Дарницькому районі м. Києва зазначені в матеріалах інвентаризаційної справи об`єкти, а саме: будівля адміністративного корпусу (літ. "А") загальною площею 1238,9 кв.м., будівля автосалону (літ. "Б") загальною площею 1154,8 кв.м., будівля мікроринку (літ. "В") загальною площею 699,5 кв.м. - відсутні.

В подальшому, Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця" на земельних ділянках, які перебували в користуванні Позивача та на яких знаходилися належні йому на праві власності об`єкти нерухомого майна, були частково виконані роботи з будівництва опор автомобільної розв`язки мостового переходу з Дніпровською набережною.

При цьому, з наявного в матеріалах справи листа Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 13.10.2022 № 0570202/3-12301 слідує, що Державному територіально-галузевому об`єднанню "Південно-Західна залізниця" не передавалися у власність чи користування земельні ділянки для будівництва автомобільної розв`язки мостового переходу з Дніпровською набережною, які раніше знаходилися в користуванні Позивача.

З огляду на наведене, суд погоджується з доводами Позивача про вчинення Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця" протиправних дій щодо будівництва розв`язки мостового переходу без попереднього вирішення майново-правових питань з Позивачем щодо компенсації йому завданих збитків в результаті вилучення належних йому земельних ділянок та знищення належних йому об`єктів нерухомого майна.

При цьому, суд відхиляє посилання Відповідача 1 на нібито встановлені судовими рішеннями у справах № 5011-24/724-2012, № 5011-62/2113-2012 та № 5011-47/1006-2012преюдиційні обставини щодо визнання належних Позивачу об`єктів нерухомого майна самочинним будівництвом, відсутності у Позивача права користування земельними ділянками та відповідно відсутність у нього права вимоги щодо стягнення збитків за знесення таких об`єктів нерухомого майна, оскільки вони жодним чином не спростовують встановлених судом у даній справі обставин щодо завдання Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця" збитків Позивачу своїми протиправними діями, які були вчинені ще до набрання законної сили судовими рішення у вказаних справах.

Окрім того, матеріали даної справи не містять жодних доказів на підтвердження знесення належних Позивачу на праві власності об`єктів нерухомого майна ним самим чи органами державної виконавчої служби на виконання судових рішень у справі № 5011-24/724-2012.

Навпаки, згідно наявного в матеріалах справи листа Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві від 16.09.2022 № 106393, перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на 16.09.2022 виконавче провадження з примусового виконання Наказу Господарського суду м. Києва №5011-24/724-2012 від 13.06.2012 про зобов`язання Позивача знести самовільно збудовані нежитлові будівлі на вул. Причальній, 1 у Дарницькому районі міста Києва, на виконання до Відділу не надходив та не перебуває.

В матеріалах справи наявний звіт про оцінку збитків Позивача, що виникають внаслідок (у разі) ліквідації власності підприємства, підготовлений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Самсон", згідно якого станом на 01.01.2006 року розмір збитків становить 462 184 165,00 грн., з яких прямі збитки (ринкова вартість будівель і споруд, у т.ч. незавершене будівництвом) становлять 64 647 448,00 гривень, а непрямі збитки у вигляді неодержаних доходів становлять 397 536 717,00 гривень.

Згідно рецензії Українського товариства оцінювачів № 257 від 14.09.2006 року, вищезазначений звіт відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна та може використовуватися згідно з функцією вказаною по тексту звіту.

Згідно рецензії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6867 від 26.07.2007 року вищезазначений звіт в цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Відповідно до консультаційного висновку щодо інформації про можливий розмір суми збитку з урахуванням інфляції від 28.10.2022, підготовленого суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем Плитієм П.Г., збитки в розмірі 462 184 165,00 грн. з урахуванням інфляції, військових дій, введеного воєнного стану, нестабільної економічної ситуації, затяжної кризи та відсутністю надійних статистичних даних про стан української економіки станом на 15.02.2022 може становити 1 858 206 576,68 грн.

З огляду на наведене, суд вважає доведеним та обґрунтованим заявлений Позивачем розмір завданих йому Державним територіально-галузевим об`єднанням"Південно-Західна залізниця" збитків.

При цьому, суд враховує, що Відповідач 1, як юридична особа утворена згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Як вбачається із положень наведеного вище Закону та постанови Кабінету Міністрів України всі підприємства, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", реорганізовуються шляхом злиття.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

При цьому, відповідно до Переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", що є додатком №1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", до вказаного переліку включено зокрема Державне територіально-галузеве об`єднання "Південно-Західна залізниця".

Таким чином, Відповідач 1 є правонаступником прав та обов`язків Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця".

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balanceofprobabilities) або "перевага доказів" (preponderanceoftheevidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clearandconvincingevidence); "поза розумним сумнівом" (beyondreasonabledoubt).

Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц(провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції"("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідносте й вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

З огляду на подані сторонами та наявні в матеріалах даної справи докази, встановлені на основі дослідження таких доказів обставини даних правовідносин, суд доходить висновку про доведення Позивачем наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення зі сторони Відповідача 1, як правонаступника Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця":

- протиправна поведінка Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця"щодо будівництва розв`язки мостового переходу без попереднього вирішення майново-правових питань з Позивачем щодо компенсації йому завданих збитків в результаті вилучення належних йому земельних ділянок та знищення належних йому об`єктів нерухомого майна;

- наявність підтверджених збитків Позивача у розмірі 1 858 206 576,68 грн.;

- наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця" та завданими Позивачу збитками;

- наявність вини Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця"у формі умислу, що полягає в здійсненні цілеспрямованих заходів на позбавлення Позивача належних йому земельних ділянок та об`єктів нерухомого майна без вирішення питання щодо сплати йому відповідної компенсації.

В свою чергу, Відповідачем 1 було заявлено про застосування строків позовної давності, так як Позивач звернувся до суду з даним позовом майже через 10 років після нібито знищення належного йому нерухомого майна.

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто,позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18, від 03.04.2018 у справі №910/31767/15, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (правова позиція у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою початок перебігу позовної давності визначається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 92 Цивільного кодексу України дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів боржника. Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності не містять ні частина перша статті 261 ЦК України, ні норми спеціального закону, що регулюють порядок вирішення спорів у справі про банкрутство.

Відтак, при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство та дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оскільки ні Закон про банкрутство(положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними правочинів, укладених боржником). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012).

Враховуючи, що у спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме боржник, а не арбітражний керуючий (ліквідатор), визначаючи початок перебігу позовної давності у цій справі, слід враховувати, коли про порушене право дізнався або міг дізнатись боржник в особі уповноваженого органу.

Відповідно до частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України у разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Разом з цим, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012).

Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Законне передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, вирішення цього питання покладається безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих доказів.

Аналізуючи питання поважності причин пропуску строку позовної давності, про які зазначено Позивачем у поданій відповідній заяві, суд зазначає наступне.

В силу норм Кодекс України з процедур банкрутства арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) є суб`єктом незалежної професійної діяльності, і водночас з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства - боржника; ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) боржника.

Через арбітражного керуючого здійснюється відносини між сторонами, господарським судом та іншими учасниками у справі про банкрутство. Як учасник провадження у справі про банкрутство, арбітражний керуючий набуває такого статусу лише після прийняття судом відповідного процесуального документа.

Тобто, саме з цього моменту арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) має право здійснювати свої повноваження, визначені Кодексом України з процедур банкрутства, до яких зокрема віднесено формування ліквідаційної маси; подання до суду заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

При цьому, ліквідатор у справі про банкрутство має самостійний статус як особа, що за рішенням суду зобов`язана належним чином виконувати свої повноваження в ході ліквідаційної процедури, зокрема ті, що направлені на формування ліквідаційної маси боржника (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №904/5978/14, №904/7981/17).

Суд також звертається до висновків про застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №902/357/18 та від 23.10.2018 у справі №904/5978/14, що полягають у можливості визнання поважними причин пропущення строку позовної давності у зв`язку з бездіяльністю раніше призначених ліквідаторів банкрута та вчинення ними дій не в інтересах банкрута та його кредиторів, тобто обставини, які робили своєчасне пред`явлення позову утрудненим.

Оскільки наведені Позивачем в обґрунтування причин пропуску строку позовної давності обставини, а саме отримання можливості ознайомитися із матеріалами судових справ №5011-47/1006-2012, №5011-62/2113-2012 та №5011-24/724-2012в Господарському суді міста Києва та №2-3692/1/04 в Дніпровському районному суді і відповідно виявлення обставин завдання Позивачу збитків лише в грудні 2020 року, а також протиправна бездіяльність попередніх керівників Позивача щодо вчинення дій по стягненню завданих збитків, є відмінними від обставин лише призначення нового ліквідатора боржника, суд визнає поважними причини прописку Позивачем строку позовної давності.

Щодо вимог Позивача до Держаної інспекції архітектури та містобудування України, суд відзначає наступне.

Згідно частин 3 та 4 статті 45 ГПК України, позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, а відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Незважаючи на визначення Держаної інспекції архітектури та містобудування України співвідповідачем у справі, Позивачем не пред`явлено до даної особи жодної позовної вимоги.

З огляду на вказане, суд погоджується з доводами Держаної інспекції архітектури та містобудування України про те, що вона є неналежним відповідачем у справі

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Люксекспрес-ІІ" (02091, м. Київ, Харківське шосе, буд. 144 літ. А; ідентифікаційний код 22919651) грошові кошти у розмірі 68 326 466,27 доларів США, що еквівалентно 1.858.206.576,68 грн. та судовий збір в розмірі 4.962, 00 грн.

3.Видати наказ відповідно до ст. 327 ГПК України.

4.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 07.11.2022.