УХВАЛА

м. Київ

07.11.2022Справа № 910/11768/22
Суддя Мудрий С.М., розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» про видачу судового наказу про стягнення

з товариства з обмеженою відповідальністю «Лекстіма»

грошових коштів в розмірі 122 734,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» звернулося до господарського суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю товариства з обмеженою відповідальністю «Лекстіма» грошових коштів в розмірі 122 734,80 грн., а саме: суми не повернутих грошових коштів за не поставлений товар в розмірі 96 000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 23 641,80 грн., 3% річних в розмірі 3 093,00 грн.

Розглянувши подану заяву про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову у його видачі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 148 ГПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч.2 ст.148 Господарського процесуального кодексу України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно з ч.3 статті 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Як встановлено судом, в обґрунтування поданої заяви заявником зазначено, що між ним та відповідачем було проведено переговори щодо поставки товару, а саме металевої ємності на 75 000 літрів.

В подальшому 06.10.2020 року на електронну пошту майста з виробництва TOB "ВІТ- Україна" від постачальника надійшов витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "Лекстіма", рахунок на оплату №355 від 07 жовтня 2020 року, проект договору поставки №498 від 07 жовтня 2020 року та специфікація товару.

Тобто, у поданій до суду заяві заявник посилається на договір поставки №498 від 07.10.2020, який не підписаний сторонами.

Також, судом враховано, що в рішенні Господарського суду міста Києва від 15.06.2021 у справі №910/5427/21 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Віт-Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Лекстіма" про стягнення 123 864,62 грн., судом зазначено, що відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено договір поставки від 07.10.2020 № 498, однак він не підписаний ані позивачем, ані відповідачем. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази в тому числі судові рішення, на підтвердження укладання вищезазначеного договору.

Суд зазначає, що такі вимоги заявника не можуть бути розглянуті судом в порядку наказного провадження, оскільки між сторонами не укладений договір, а під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

За приписами ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Таким чином, оскільки заявником не дотримано вимог ч.1 ст.148 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку щодо відмови у видачі судового наказу.

При цьому, відповідно до положення ч.2 ст.151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.

Разом з тим, за приписами ч.2 ст.153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 148, 150, 152, 153, 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «ВІТ-Україна» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення товариства з обмеженою відповідальністю товариства з обмеженою відповідальністю «Лекстіма» грошових коштів в розмірі 122 734,80 грн.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку у строки, встановлені статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Мудрий