ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2022 р. Справа№ 910/7208/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі Реуцькій Т.О.

За участю представників:

від позивача: Біллеус Ю.О. (ордер серія ЗП №045619 від 24.11.2021);

від відповідача: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021

у справі №910/7208/21 (суддя Котков О.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства «МТБ Банк»

до ОСОБА_1

про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позов заявлено про стягнення з відповідача штрафу в сумі 212 923,25 грн. нарахованого за порушення п. 2.3.6 укладеного між відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», після зміни найменування останнього -позивач, та відповідачем іпотечного договору від 28.09.2005, посвідченого приватним нотаріусом Кара В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №655.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21 позов задоволено повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено штраф в сумі 212 932,25 грн. та судовий збір в сумі 3 193,98 грн.

Розглядаючи спір сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що:

- матеріалами справи належним чином підтверджено факт порушення відповідачем умов п. 2.3.6 спірного іпотечного договору, яким встановлений обов`язок відповідача, у випадку пред`явлення до нього іншими особами вимог про визнання за ним права власності або інших прав на предмет іпотеки, про вилучення (витребування) або про обтяження предмету іпотеки вимогами, задоволення яких може спричинити зменшення його вартості, не пізніше наступного дня за днем отримання вимоги повідомити про це іпотекодержателя, яке полягає у неповідомленні позивача про те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2020 у справі №752/8858/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено; в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки предмета іпотеки;

- за таких обставин позивач, у відповідно до п. 2.3.14 спірного іпотечного договору, має право на стягнення з відповідача штрафу у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в п. 1.10 цього договору (вартість предмету іпотеки складає 168 859,20 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладання цього договору складає 851 729,00 грн.).

Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності на звернення до суду з цим позовом суд першої інстанції зазначив про те, що:

- початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, ч. 1 якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

- відповідач стверджує, що позивачу про спір у справі №752/8858/18 було відомо ще з 2018 року, тому саме з 2018 року починається перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача штрафу, проте, зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 18.05.2021 у справі №752/8858/18 слідує, що строк апеляційного оскарження судового рішення був пропущений з поважних причин, оскільки про оскаржуване рішення позивачу стало відомо з сайту ЄДРСР 15.04.2021, до розгляду справи апелянт не був залучений, однак оскаржуване рішення стосується прав банку, розподілене майно знаходиться в іпотеці банку;

- з огляду на фактичні обставини справи, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 212 932,25 грн. пред`явлені позивачем в межах строку позовної давності.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, яке обґрунтовано тим, що укладаючи спірний іпотечний договір відповідач діяв, як фізична особа, а не як суб`єкт господарювання у задоволенні якого суд першої інстанції відмовив з посиланням на те, що:

- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.11.2019 у справі №910/9362/19 навела висновок про те, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі №904/2526/18;

- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.11.2019 у справі №910/9362/19 додатково звернула увагу на те, що положення п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- відповідач хоч і не є підприємцем, проте відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набув статусу іпотекодавця у спірних правовідносинах.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021 повністю, відмовити позивачу у позовних вимогах повністю та закрити провадження у справі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та безпідставним, таким, що винесене судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що, у свою чергу, призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а саме ст.ст. 11, 17 Закону України «Про іпотеку» та норм процесуального права, а саме ст.ст. 20, 231 ГПК України.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт послався те, що:

- спірний іпотечний договір є припиненим з 31.01.2020, а тому, станом на день звернення до суду з цим позовом, будь-які зобов`язання між сторонами не існували;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір сторін має розглядатися у порядку господарського судочинства, та як:

1) іпотечний договір не є господарським договором, бо відсутня основна функція, яку виконує господарський договір - господарське зобов`язання, яке визначається, як врегульоване правом господарське відношення, в силу якого одна сторона уповноважена вимагати від іншої сторони здійснення господарських функцій;

2) суд першої інстанції невірно використав (по-своєму інтерпретував) правові висновки постанов Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 по справі №910/9362/19, від 02.10.2018 по справі №910/1733/18, від 19.03.2019 по справі №904/2526/18, оскільки з вказаних постанов вбачається, що описані в них правовідносини в цих справах не є схожими або ж тотожними тим правовідносинам, які склались між позивачем та відповідачем, так як в даному спорі відсутній такий елемент, як стягнення заборгованості за основним зобов`язанням, що унеможливлює використання положень ст. 20 ГПК України;

3) суд першої інстанції не дослідив положення договору, які визначають виключну підсудність, яка встановлена в п. 6.2 спірного договорі іпотеки (є незаконним звернення позивача за одним і тим самим договором іпотеки в різні судові інстанції в рамках спочатку цивільного та тепер господарського судочинства);

- судом першої інстанції не було застосовано положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки та не врахував те, що рішенням Голосіївського райсуду м. Києва у справі №752/2605/13-ц від 24.12.2015 (яке змінено Київським апеляційним судом 11.12.2019) позовні вимоги позивача до відповідача про звернення стягнення на спірне іпотечне майно були задоволені, що свідчить про відсутність підстави для стягнення штрафу з відповідача, з огляду на те, що такі позовні вимоги виходять за межі вартості предмету іпотеки;

- судом першої інстанції порушена стаття 12 Закону України «Про іпотеку» (невірно застосована), якою встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом, отже, ухвалене рішення судом першої інстанції про стягнення грошових коштів у вигляді штрафу за договором, який не має грошового виразу є протизаконним;

- з 21.09.2018 позивач не мав жодного відношення до іпотечного майна та не було жодних правових відносин між відповідачем та позивачем, оскільки позивач відчужив право вимоги, як за кредитним, так і за іпотечним договором, а іпотекодержателем спірного нерухомого майна у період з 19.12.2018 до 07.02.2020 (тобто у період розгляду справи №752/8858/18) було товариство з обмеженою відповідальністю «Феномен Солюшнз», а не позивач, що судом першої інстанції враховано не було.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання доказів про сплату судового збору, подання до суду відповідної заяви про усунення недоліків. Роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

03.11.2021 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду скаржником на виконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху подано клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Також 03.11.2021 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відповідачем було подано письмові доповнення (до апеляційної скарги) з додатками, в яких апелянт зазначив про те, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції є також те, що:

- зобов`язання, яке начебто порушив відповідач, не є грошовим, а тому відсутні підстави для стягнення штрафу, нарахованого згідно ст. 549, 611 ЦК України, так як за змістом ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, що свідчить про те, що штраф може бути застосовано до виключно у випадку порушення грошового зобов`язання. Вказане свідчить про те, що представниками позивача у 2005 році розроблено зміст договору іпотеки, який суперечить вимогам ст.ст. 549, 611 ЦК України;

- при вирішенні спору сторін по суті судом першої інстанції не вирішувалось питання про наступне: які саме права захищає суд; чи захищає суд дійсно порушені права та інтереси позивача; - ким порушені зазначені права та чи був наділений позивач такими правами; - чи порушував відповідач право позивача на доступ до реєстру судових рішень; чи передбачений законом такий спосіб захисту права, як стягнення з іпотекодавця вартості іпотеки за неповідомлення про відкриті дані, розміщені у реєстрі; чи наявний інший спосіб захисту права; чи є стягнення суми ефективним способом захисту начебто порушеного права чи інтересу;

- позивачу було відомо про наявність спору, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення відповідачем умов спірного договору іпотеки;

- враховуючи те, що за змістом положень ст. 18 Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка діяла станом на дату укладання договору іпотеки від 28.09.2005, іпотечний договір повинен містити, серед інших, таку істотну умову, як строк і порядок його виконання, проте, так як умови спірного договору іпотеки не містять пункту про строк його дії та виконання, такий договір є неукладним, що свідчить про відсутність підстав для стягнення штрафу;

- для визначення строку дії договору іпотеки слід дослідити час, який сторони на момент укладання договору іпотеки встановили для виконання обов`язків. Враховуючи те, що із змісту кредитного договору слідує, що таким строком є 27.09.2010, є наявні підстави вважати, що спірний договір іпотеки припинив свою дію саме 28.09.2010;

- за змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка діяла станом на день укладання спірного договору іпотеки, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, а відтак, враховуючи те, що згідно з Рішенням реєстратора Нікітіної Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №45183033 від 23.01.2019 право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване в Державному реєстрі за іпотекодержателем товариством з обмеженою відповідальністю «Феномен Солюшнз», 23.01.2019 року на підставі ст.ст. 17, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» спірний договір іпотеки (вдруге) припинив свою чинність та відновленню не підлягає, а іпотекодержатель втратив усі права на стягнення будь-яких сум, як за кредитним так і за іпотечним договором, у т. ч. суми штрафу. При цьому слід врахувати і те, що жодним законом не передбачено порядок та підстави відновлення договору іпотеки після його припинення;

- так як позивач втратив права кредитора, відповідач не був зобов`язаний виконувати п.2.3.6 спірного договору іпотеки.

До вказаних доповнень відповідачем додані додаткові докази, а саме листи про передачу права вимоги (повідомлень публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» вих.№460/64 від 21.09.2018, вих.№462/64 від 21.09.2018 та листа товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» вих.№011 від 17.10.2018).

05.11.2021 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду представником відповідача було подано клопотання про залучення документів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 ОСОБА_1 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21, відкрито апеляційне провадження у справі №910/7208/21, зупинено дію оскаржуваного рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21 до закінчення апеляційного провадження у даній справі, справу призначено до розгляду на 14.12.2021 об 11 год. 00 хв.

30.11.2021 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що:

- посилання апелянта на невірне визнання судом першої інстанції підвідомчості спору спростовуються тим, що за змістом положень п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України з 15.12.2017 господарським судам підвідомчі будь-які спори, що виникають з господарських договорів (тобто таких, що укладені між юридичними особами у процесі здійснення ними господарської діяльності), а також спори щодо правочинів, які хоча й укладені між юридичною та фізичною особами, проте забезпечують виконання господарського зобов`язання;

- посилання апелянта на те, що позивач втратив право вимоги за спірним договором іпотеки через відступлення його іншим особам спростовуються тим, що за умовами укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Проксима» договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 21.09.2018 з урахуванням договору про внесення змін від 09.01.2019, останньому було передано частину прав вимоги за кредитним договором, а саме, вимоги щодо відсотків за користування кредитом; при цьому у зв`язку з недосягненням згоди між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Проксима» щодо суттєвих умов договору відступлення права вимоги за спірним іпотечним договором (від 21.09.2018 реєстровий №655) вказаний договір було розірвано сторонами. Вказане свідчить про те, що позивач не втрачав статусу, ані статусу кредитора, ані статусу іпотекодержателя та спростовує відповідні посилання апелянта на вказані обставини;

- наявність у позивача прав іпотекодержателя за спірним іпотечним договором досліджувалась під час розгляду судами справи №752/2605/13-ц судовими рішеннями у якій встановлено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки;

- послання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про те, що, з огляду на зміст ухвали Київського апеляційного суду від 18.05.2021 у справі №752/8858/18, якою позивачу поновлено строк апеляційного оскарження через поважність причини його пропуску, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 212 932,25 грн. пред`явлені позивачем в межах строку позовної давності,

просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо доданих відповідачем до письмових доповнень (до апеляційної скарги) додаткових доказів, а саме копій повідомлень публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» вих. №460/64 від 21.09.2018, вих. №462/64 від 21.09.2018 та листа товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» вих. №011 від 17.10.2018, слід зазначити про наступне.

Враховуючи, що відповідач додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У доповненнях до апеляційній скарзі відповідач просить поновити йому строк на подачу доказів, що надаються в якості додатків до цих доповнень, пославшись на те, що у суді першої інстанції адвокат Т.В. Шевченко не приймала участь, а тому не мала можливості сформувати правову позицію, реалізувати права та обов`язки адвоката і подати належні докази, які обґрунтовують викладені обставини.

Щодо вказаних обставин колегія суддів зазначає про наступне.

Всі надані відповідачем додаткові докази, з огляду на дату їх виникнення, відповідач мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

При цьому сам лише факт зміни представника відповідача не може свідчить про об`єктиву неможливість подати до суду докази.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 ГПК України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює відповідачу більш сприятливі, аніж позивачу умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, додані апелянтом під час апеляційного перегляду копій повідомлень публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» вих.№460/64 від 21.09.2018, вих.№462/64 від 21.09.2018 та листа товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» вих. №011 від 17.10.2018, як додаткові докази колегією суддів не приймається.

13.12.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній просив врахувати відмову від представників, які представляють його інтереси в даній справі раніше, окрім адвоката Шевченко Т.В. Визнати неявку відповідача в перше судове засідання, призначене на 14.12.21 поважною. Відкласти розгляд справи на лютий 2022.

14.12.2021 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021, клопотання відповідача було задоволено, розгляд справи відкладено на 01.02.2022.

31.01.2022 через канцелярію суду від представника позивача надійшли письмові пояснення у справі.

31.01.2022 через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

01.02.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшла заява про припинення договору про надання правової допомоги з Адвокатським об`єднанням Тетяни Шевченко «Захист у судах прав та нерухомості» та адвокатом Т.В. Шевченко.

01.02.2022 через канцелярію суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення щодо відзиву позивача на апеляційну скаргу.

Також, 01.02.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання-1 про зупинення провадження у даній справі, до набрання законної сили рішенням по справі №910/20417/21 за позовом ПАТ «МТБ Банк» до Міністерства юстиції України третя особа на стороні відповідача: 1. Державний реєстратор Васильківської районної державної адміністрації Запорізької області Міюц Світлана Олександрівна, 2. приватне підприємство «Ратмир - Соло», 3. приватне підприємство «Раном», 4. ОСОБА_1 про скасування наказів. (а.с.142-143 т.2)

Також було подано відповідачем клопотання-2 про зупинення провадження у даній справі, до набрання законної сили рішенням по справі №761/10224/21 за позовом ОСОБА_1 до Банку, ТОВ «ФК Проксима» про визнання недійсним договору та угоди. (а.с.156-157 т.2)

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 клопотання позивача було задоволено, розгляд справи відкладено на 15.03.2022.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.12.2022 «Про введення воєнного стану» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із воєнною агресією федерації проти України, запроваджено воєнний стан.

05.04.2022 канцелярією суду було зареєстровано клопотання позивача від 11.03.2022 про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 ухвалено відкласти розгляд справи на 24.05.2022.

24.05.2022 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалю Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 клопотання задоволено, розгляд справи відкладено на 19.07.2022.

18.07.2022 через канцелярію суду від представника позивача надійшли пояснення у справі.

19.07.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення №2,3.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 було відмовлено в задоволенні клопотання-1 відповідача про зупинення апеляційного провадження у справі №910/7208/21 до набрання законної сили рішення господарського суду міста Києва у справі №910/20417/21. Розгляд справи відкладено на 20.09.2022.

20.09.2022 на електронну пошту через канцелярію суду від ТОВ «Феномен Солюшнз» надійшли письмові пояснення у справі №910/7208/21 (а.с.197 т.3), а також заява ТОВ «Феномен Солюшнз» про вступ третьої особи, в якій останній просить залучити ТОВ «Феномен Солюшнз» у якості третьої особи на стороні позивача до участі у справі №910/7208/21.

В зазначеній заяві заявляє, що 09.08.2022 між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «Феномен Солюшнз» було укладено договір про повернення прав вимоги за кредитним договором №76/К від 27.09.2005, а 13.08.2022 між ТОВ «Феномен Солюшнз» та ТОВ «Міксотроф Евглена-сервіс» укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором №76/к від 27.09.2005. Відповідно до умов договору ТОВ «Феномен Солюшнз» відступає раніше отримані від ПАТ «МТБ банк» на підставі договору від 09.08.2022 повернення права вимоги за кредитним договором №76/К від 27.09.2005 за плату ТОВ «Міксотроф Евглена-сервіс» належні йому права Вимоги за кредитним договором.

20.09.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи ТОВ «Феномен Солюшнз», в якій просить залучити ТОВ ТОВ «Феномен Солюшнз» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Також, 20.09.2022 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання-3 про зупинення апеляційного провадження (повторно), в якому просить зупинення провадження у даній справі, до набрання законної сили рішенням по справі №761/10224/21 за позовом ОСОБА_1 до Банку, ТОВ «ФК Проксима» про визнання недійсним договору та угоди. (а.с.1-3 т.4)

20.09.2022 через канцелярію суду від товариства з обмеженою відповідальністю «Міксотроф Евглена - сервіс» надійшла заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у справі №910/7208/21. Мотивуючи свою заяву ТОВ «Міксотроф Евглена - сервіс» зазначив, що 09.08.2022 між ПАТ «МТБ Банк» та ТОВ «Феномен Солюшнз» було укладено договір про повернення прав вимоги за кредитним договором №76/К від 27.09.2005, а 13.08.2022 між ТОВ «Феномен Солюшнз» та ТОВ «Міксотроф Евглена - сервіс» укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором №76/к від 27.09.2005, а отже в наслідок укладення вказаних догворів відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «Міксотроф Евглена - сервіс» набуло статус нового кредитора, рішення у даній справі впливатиме на його права та обов`язки. (а.с.10-11 т.4)

Також, 20.09.2022 через канцелярію суду від товариства з обмеженою відповідальністю «Міксотроф Евглена - сервіс» надійшла заява про здійснення процесуального правонаступництва у справі №910/7208/21. В зазначеній заяві ТОВ «Міксотроф Евглена - сервіс» просить замінити сторону позивача у справі №910/7208/21 - ПАТ «МТБ Банк» на його правонаступника - ТОВ «Міксотроф Евглена - сервіс» (а.с.37-38 т.4).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 розгляд справи відкладено на 18.10.2022.

17.10.2022 через канцелярію суду від представник позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначив, стосовно клопотання про здійснення процесуального правонаступництва, що надійшло від ТОВ «Міксотроф Евглена- сервіс», що не є учасником справи.

В даній заяві повідомлялось, що 09.08.2022 між ПАТ «МТБ БАНК» та ТОВ «Феномен Солюшнз» був укладений Договір повернення прав вимоги за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005, відповідно до якого ПАТ «МТБ БАНК» повертає ТОВ «Феномен Солюшнз» раніше отримані права вимоги за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005, а 13.08.2022 між ТОВ «Феномен Солюшнз» та ТОВ «Міксотроф Евглена-сервіс» укладено Договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005, у відповідності до якого до ТОВ «Міксотроф Евглена - сервіс» перейшло право вимоги щодо погашення суми заборгованості за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005.

Позивач наголошує, що дані обставини, окрім того, що не відповідають дійсності, виходять за межі апеляційного розгляду та межі заявлених вимог у суді першої інстанції, не стосуються перевірки дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та не є предметом апеляційного розгляду. Окрім того, даним діям та документам вже була надана оцінка Північним апеляційним господарським судом під час розгляду справи №910/2933/13.

Окрім того, позивач зазначає, що виходячи зі змісту Договору від 30.01.2020, наданого до заяви, ТОВ «Феномен Солюшнз» задовольнив вимоги кредитора з погашення заборгованості за Кредитним договором №76/к від 27.09.2005 шляхом зарахування рухомого майна позичальника ПП «Ратмир-Соло», а також зобов`язувався повернути у власність позичальника ПП «Ратмир-Соло» та майнових поручителів ПП «Раном» та ОСОБА_1 зареєстроване за ТОВ «Феномен Солюшнз» за іпотечними договорами нерухоме майно:

- комплекс будівель загальною площею 2542,20 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича (Червоногвардійська), буд. 13а, що складається з: прохідної (літ. Д) пл.-25,10 кв. м., адміністративної будівлі, виробничого корпусу, підвалу (літ. Б) пл.-2082,40 кв., матеріального складу (літ. Г) пл.-434,70 кв. м.;

- будівлю прирізного цеху загальною площею 1532,30 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Деревообробна, 12 блок.

Дана обставина є неможливою, адже як вже було зазначено та встановлено судовими рішеннями, які набули законної сили - Договір про відступлення прав вимоги від 19 грудня 2018 року як і Договори про відступлення прав за Іпотечними договорами між ТОВ «ФЕНОМЕН СОЛЮШНЗ» та ТОВ «ФК «ПРОСИМА» було розірвано 10.06.2020 за згодою сторін, та ТОВ «Феномен Солюшнз» повернув ТОВ «ФК «ПРОСИМА» право вимоги за Кредитним договором №76/к від 27.09.2005 так і право вимоги за Іпотечними договорами у повному обсязі.

Позивачем до пояснень було додано відповідь на запит від представника ТОВ «Феномен Солюшнз» Сердюк К.В. (на час укладання Угоди про розірвання Договору відступлення прав вимоги від 19.12.2018, укладеної 10.06.2020), відповідно до якої ТОВ «Феномен Солюшнз» ніколи не укладало з ПП «Ратмир-Соло» Договору від 30.01.2020 та Акту до Договору від 30.01.2020 прийому-передачі рухомого майна та виконання зобов`язань за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005, жодної передачі будь-якого рухомого майна, в тому числі зазначеного в Акті до Договору від 30.01.2020 прийому-передачі рухомого майна, в рахунок погашення заборгованості ПГІ «Ратмир-Соло» за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005 в період з 19.12.2018 по 10.06.2020 ніколи не відбувалось, директор ТОВ «Феномен Солюшнз», підписантом будь-яких угод ніколи виступав, а саме ТОВ «Феномен Солюшнз» ніколи не мало печатки, та в цілому вчинення будь-яких правочинів без отримання згоди ОСОБА_5 фактично було неможливо, а саме право вимоги за Кредитним договором та відповідними договорами іпотеки було повернуто ТОВ «ФК «ПРОКСИМА» 10.06.2020 без будь-якого погашення заборгованості та зміни розміру права вимоги.

Більш того, ТОВ «Феномен Солюшнз», від імені якого даний договір підписав директор Ніл Янг, фактично не могло укласти даний Договір, адже 26.10.2021 ТОВ «Феномен Солюшнз» (PHENOMEN SOLUTIONS LTD, Company number НОМЕР_1) було припинено.

З тієї причини, що юридична особа ТОВ «Феномен Солюшнз» з 26.10.2021 припинила своє існування, ТОВ «Феномен Солюшнз» не могло укласти 13.08.2022 з ТОВ «Міксотроф Евглена-сервіс» Договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005.

18.10.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 18.10.2022 колегія суддів, заслухавши думку представника позивач стосовно клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, ухвалила відмовити в його задоволенні, з наступних підстав.

Згідно з приписами п.п. 1, 3 частини 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст.13 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші.

Крім того, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 273 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки, сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 202 ГПК України) є правом, а не обов`язком сторони, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 18.10.2022 за відсутності відповідача. При цьому, колегія суддів враховує за клопотаннями відповідача (від 13.12.2021, 14.12.2021, 24.05.2022) слухання справи вже неодноразово відкладалось.

У судовому засіданні 18.10.2022 представник позивача вказав на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Також, колегія суддів дослідивши клопотання-2 та клопотання-3 (повторне) про зупинення провадження у даній справі, до набрання законної сили рішення по справі №761/10224/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК Проксима», Банку про визнання недійсним договору та угоди, поданого відповідачем, заслухавши заперечення представника позивача, ухвала відмовити в задоволенні клопотання -2 та клопотанні - 3 (повторне) про зупинення провадження у справі враховуючи наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду

Визначаючи наявність підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

Окрім того, у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України, суд може за заявою учасника справи, також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі ) у касаційному порядку палатою, об`єднанню палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що у даному випадку заявником не доведено, в чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду даної справи до розгляду позову, у справі №761/10224/21, не доведена неможливість подання доводів та аргументів у даній справі до розгляду справи №761/10224/21, та який матеріально-правовий зв`язок між даними справами.

Окрім того, колегія суддів дослідивши заяви які надійшли через канцелярію суду: від ТОВ «Феномен Солюшнз» в якій останній просить залучити його у якості третьої особи на стороні позивача до участі у справі №910/7208/21, на підставі укладеного 09.08.2022 між ПАТ «МТБ БАНК» та ТОВ «Феномен Солюшнз» Договору повернення прав вимоги за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005;

від ТОВ «Міксотроф Евглегна - сервіс» заява про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у справі №910/7208/21, а також заяву ТОВ «Міксотроф Евглегна - сервіс» про заміну сторони позивача у справі № 910/7208/21 - ПАТ «МТБ Банк» на його правонаступника - ТОВ «Міксотроф Евглегна - сервіс» на підставі укладеного 13.08.2022 між ТОВ «Феномен Солюшнз» та ТОВ «Міксотроф Евглена-сервіс» договору відступлення прав вимоги за Кредитним договором №76/К від 27.09.2005, заслухавши заперечення позивача стосовно зазначених заяв, ухвалила відмовити в їх задоволенні, зважаючи на наступне.

Так з наданих пояснень та документів у справі вбачається, що ПАТ «МТБ банк» (позивач) заперечує проти укладання договорів: від 09.08.2022 між ПАТ «МТБ банк» та ТОВ «Феномен Солюшнз» договору повернення права вимоги за кредитним договором від 27.09.2005 №76/к.

Як вбачається з Витягу реєстрацій компанії, діяльність ТОВ «Феномен Солюшнз» було припинено 26.10.2021 (PHENOMEN SOLUTIONS LTD, Company number НОМЕР_1) (а.с.128-132 т. 4), з огляду на що ТОВ «Феномен Солюшнз» не могло укласти договори 09.08.2022, а в подальшому і 13.08.2022.

Так у відповідності до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Змістом позовних вимог є вимога ПАТ «МТБ Банк» про стягнення суми штрафу з майнового поручителя ОСОБА_1 за правочином, укладеним для забезпечення виконання господарського зобов`язання, у зв`язку із порушенням останньою умов Іпотечного договору.

Відповідно до ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що зазначені клопотання ТОВ «Феномен Солюшнз» та ТОВ «Міксотроф Евглена - сервіс» про залучення їх як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, задоволенню не підлягають, оскільки заявниками не наведено обставин того, що рішення по даній справі може вплинути на їх права та обов`язки.

Розглянувши заяву ТОВ "Міксотроф Евглена-сервіс" про здійснення процесуального правонаступництва, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вказана заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За приписами частин 1, 2 статті 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Процесуальне правонаступництво в розумінні ст. 52 ГПК України допускається на будь-якій стадії судового процесу.

За загальним правилом, правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Правонаступництво для юридичних осіб може наставати в разі їх припинення з правонаступництвом. Припинення юридичної особи з правонаступництвом, тобто реорганізація юридичної особи, може проводитися у формі злиття, приєднання, поділу або перетворення.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому, заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

В силу приписів ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

У частині 1 статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

На підтвердження відступлення права вимоги ьовариство з обмеженою відповідальністю "Міксотроф Евглена-сервіс" надало договір повернення права вимоги за кредитним договором від 27.09.2005 №76/к, укладений 09.08.2022 між публічним акціонерним товариством "МТБ банк" (як кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Феномен Солюшнз" (новий кредитор), відповідно до умов якого кредитор повертає раніше отримані від ПАТ "МТБ Банк" через ТОВ "Фінансова компанія "Проксима" на підставі договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 19.12.2018 за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор замінює кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором.

В подальшому, 13.08.2022 між товариством з обмеженою відповідальністю "Феномен Солюшнз" та товариством з обмеженою відповідальністю "Міксотроф Евглена-сервіс" укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 27.09.2005 №76/к, відповідно до умов якого кредитор відступає раніше отримані від ПАТ "МТБ банк" на підставі договору повернення права вимоги за кредитним договором від 27.09.2005 №76/к, укладеного 09.08.2022 за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор замінює кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором.

Водночас представником ПАТ "МТБ банк" надано пояснення, відповідно до яких він заперечує проти укладення 09.08.2022 між публічним акціонерним товариством "МТБ банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Феномен Солюшнз" договору повернення права вимоги за кредитним договором від 27.09.2005 №76/к.

Так, представник ПАТ "МТБ банк" зазначає, що ОСОБА_6 не підписував договір від імені банку. До того ж, 26.10.2021 товариство з обмеженою відповідальністю "Феномен Солюшнз" було припинено, з огляду на що не могло укласти 09.08.2022 договір, а в подальшому - 13.08.2022.

До того ж, до суду були подані пояснення від імені ОСОБА_6 , відповідно до яких вказана особа зазначає, що не підписував з товариством з обмеженою відповідальністю "Феномен Солюшнз" договір від 09.08.2022. Більше того, відповідно до довіреності від 27.04.2022, долученої до матеріалів справи, ПАТ "МТБ банк" уповноважило ОСОБА_6 підписувати договори про відступлення права вимоги виключно на підставі рішення уповноваженого органу банку (кредитного комітету, комітету кредитної оцінки, наглядової ради тощо). Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 27.04.2022 та зареєстрована в реєстрі за №886.

Разом з тим, договір від імені ТОВ "Міксотроф Евглена-сервіс" було підписано ОСОБА_7 , яка до 19.11.2020 була кінцевим бенефіціарним власником ПП "Ратмир-Соло", в підтвердження чого долучено до матеріалів справи витяг з вебсайту Опендатабот за ідентифікаційним кодом 32420973 ПП "Ратмир-Соло".

За змістом статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію такого стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи наявність заперечень представника ПАТ "МТБ банк" щодо укладення 09.08.2022 договору повернення права вимоги за кредитним договором від 27.09.2005 №76/к, та встановлення судом факту пов`язаності осіб кредитора та боржника, колегія суддів критично оцінює доводи товариства з обмеженою відповідальністю "Міксотроф Евглена-сервіс", а також докази, подані на підтвердження здійснення відступлення права вимоги, оскільки є сумніви в достовірності та належності вказаних документів.

Згідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так з матеріалів справи вбачається, що 08.09.2022 Північним апеляційний господарським судом була винесена ухвала у справі №910/2933/13, якою було відмовлено в задоволенні заяви ПП «Раном» про перегляд постанови Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 за нововиявленими обставинами у справі №910/2933/13. В зазначеній ухвалі Північний апеляційний господарський суд при дослідженні та наданні оцінки поданим договором висловив об`єктивні сумніви в достовірності та належності вказаних документів.

У судовому засіданні 18.10.2022 представник позивача, заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст.ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.09.2005 відкрите акціонерне товариства «Морський транспортний банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», після зміни найменування - позивач, як банк та приватне підприємство «Свічколап трейдінг», правонаступником якого є приватне підприємство «Ратмир-Соло», як позичальник уклали кредитний договір №76/K (далі Кредитний договір а.с.4-7 т.1) предметом якого є надання позичальнику кредиту у вигляді кредитної лінії з 27.09.2005 з кінцевим терміном погашення по 27.09.2010 з лімітом заборгованості 1 500 000,00 дол. США для поповнення обігових коштів, фінансування витрат на ремонт виробничих і офісних приміщень, придбання нерухомого майна, зі сплатою за користування кредитними коштами 14,5% річних за фактичний період користування від фактичної суми заборгованості за кредитом щомісяця та погашенням кредиту відповідно до графіку. (п.1.1.)

У п. 4.1 Кредитного договору сторони погодили, що забезпеченням виконання зобов`язань позичальником за цим договором є, серед іншого, іпотека квартири яка належить на праві власності позивачу та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.6 зворот. стор. т.1)

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 28.09.2005 позивач як іпотекодержатель та відповідач як іпотекодавець уклали Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кара В.В., зареєстрований в реєстрі за №655 (а.с.8-12 т. 1), предметом якого є надання відповідачем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 1.6. цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань приватного підприємства «Свічколап трейдінг» перед позивачем, в силу чого позивач має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами позичальника та (або) іпотекодавця (п. 1.1 Іпотечного договору).

Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з Кредитного договору, згідно з яким позивач зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом заборгованості 1 500 000,00 доларів США з 02.09.2005 року і терміном погашення до 27.09.2010 включно, на поповнення обігових коштів, фінансування витрат на ремонт виробничих і офісних приміщень, придбання нерухомого майна із сплатою 14,5% річних, за фактичний період користування кредитом (із розрахунку 360 календарних днів у році) від фактичної суми заборгованості за кредитом, а позичальник зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в кредитному договорі, повернути іпотекодержателю кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, штрафі та пені передбачені умовами кредитного договору.

Пунктом 1.6 Іпотечного договору визначено, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором відповідач надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), що є власністю відповідача, а саме: квартира АДРЕСА_2 , що належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 08.12.2004, виданого Головним управлінням житлового забезпечення м. Києва на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення за №2252-C/KI від 01.12.2004, зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 10.12.2004 в реєстровій книзі №392-125 під реєстровим №43955.

В пункті 2.3.6 Іпотечного договору сторонами погоджено, що відповідач зобов`язується у випадку пред`явлення до нього іншими особами вимог про визнання за ним права власності або інших прав на предмет іпотеки, про вилучення (витребування) або про обтяження предмету іпотеки вимогами, задоволення яких може спричинити зменшення його вартості, не пізніше наступного дня за днем отримання вимоги повідомити про це позивача.

При цьому, за змістом п. 2.3.14 Іпотечного договору у разі порушення відповідачем зобов`язання, передбаченого п. 2.3.6 Іпотечного договору він сплачує на користь позивача штраф у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в п.1.10 цього договору.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що відповідач, в порушення п. 2.3.6 Іпотечного договору не повідомив позивача про те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2020 у справі №752/8858/18 (а.с.13-14 т.1) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено; в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 ; в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , що є підставою для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, розмір якого, за розрахунками позивача, становить 212 932,25 грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено зазначалось вище:

- за умовами п. 2.3.6 Іпотечного договору відповідач прийняв на себе зобов`язання, у випадку пред`явлення до нього іншими особами вимог про визнання за ними права власності або інших прав на предмет іпотеки (квартира АДРЕСА_2 ) про вилучення (витребування) або про обтяження предмету іпотеки вимогами, задоволення яких може спричинити зменшення його вартості, не пізніше наступного дня за днем отримання вимоги повідомити про це позивача;

- рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2020 у справі №752/8858/18 в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 .

При цьому матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про пред`явлення ОСОБА_2 до відповідача вимог про визнання за останніми права власності на предмет іпотеки, що є порушенням п. 2.3.6 Іпотечного договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 2.3.14 Іпотечного договору у випадку порушення відповідачем будь-якого Із зобов`язань, передбачених п.п. 2.3.2, 2.3.5, 2.3.6, 2.3.8, 2.3.12 даного договору, він сплачує на користь позивача штраф у розмірі 25% від вартості предмету іпотеки, зазначеної в п.1.10. цього договору.

Згідно з п. 1.10 Іпотечного договору за домовленістю сторін вартість предмета іпотеки складає 168 859,20 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладання цього договору складає 851 729,00 грн.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем, встановленого п. 2.3.6 Іпотечного договору, обов`язку щодо повідомлення відповідача про пред`явлення ОСОБА_2 вимог про визнання за останнім права власності на предмет іпотеки, позивач, згідно з п. 2.3.14 Іпотечного договору має право на стягнення штрафу в сумі 212 932,25 грн., який становить 25% від вартості предмету іпотеки (851 729,00/100*25).

Щодо заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог колегія суддів зазначає про наступне.

Посилання відповідача на те, що спір сторін не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, спростовуються змістом положень п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України якою встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Так, враховуючи те, що Іпотечний договір укладений в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором сторонами якого є юридичні особи, спір сторін щодо, в тому числі, виконання такого правочину, підлягає вирішенню саме в порядку господарського судочинства

Вказана правова позиція неодноразово викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 19.11.2019 у справі №910/9362/19, від 02.10.2018 у справі №910/1733/18 та від 19.03.2019 у справі №904/2526/18;

Щодо посилань відповідача на те, що з вказаних постанов вбачається, що описані в них правовідносини в цих справах не є схожими або ж тотожними тим правовідносинам, які склались між позивач та відповідачем так як в даному спорі відсутній такий елемент, як стягнення заборгованості за основним зобов`язанням, що унеможливлює використання положень ст. 20 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що за змістом положень п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають, серед іншого, при виконанні правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, а у цій справі №910/7208/21 спір стосується саме виконання відповідачем п. 2.3.6 Іпотечного договору, який укладений в забезпечення виконання кредитного договору №76/к, сторонами якого є юридичні особи.

Щодо посилань відповідача на те, що незаконним є звернення позивача за Іпотечним договором в різні судові інстанції в рамках спочатку цивільного та тепер господарського судочинства (справа №752/2605/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором, яка розглядалась в порядку цивільного судочинства та ця справа №910/7208/21, яка розглядається в порядку господарського судочинства - примітка суду), колегія суддів зазначає про те, що вказане обумовлено змінами у законодавстві.

Щодо посилань відповідача на те, що позивач втратив права кредитора за Кредитним договором та, відповідно, прав іпотекодержателя за Іпотечним договором, через відступлення прав вимоги за ним іншим юридичним особам, слід зазначити про наступне.

Наявність у позивача прав іпотекодержателя за Іпотечним договором досліджувалась під час розгляду судами справи №752/2605/13-ц предметом розгляду у якій були вимоги про звернення позивачем стягнення на предмет іпотеки.

Так, судовими рішеннями у вказаній справі №752/2605/13-ц учасниками у якій були, серед інших, публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (після зміни найменування - позивач у цій справі №910/7208/21 та ОСОБА_1 (рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24.12.2015, постанова Київського апеляційного суду від 11.12.2019 та постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021) позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості приватного підприємства «Ратмир Соло» перед позивачем за Кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором, тобто, фактично визнано у позивача право іпотекодержателя за Іпотечним договором.

Слід зауважити і на тому, що при розгляді вказаної справи №752/2605/13-ц відповідачем, як на підставу для скасування судових рішень, у касаційній скарзі були наведені доводи щодо відсутності позивача прав іпотекодержателя за Іпотечним договором через відступлення права за Кредитним договором та Іпотечним договором.

Вказані доводи відповідача розглянуті судом касаційної інстанції та відхилені як необґрунтовані з посиланням на те, що договір відступлення прав вимоги від 21.09.2018 за іпотечним договором було розірвано, про що до реєстру речових прав на нерухоме майно була занесена відповідна інформація та згідно інформації із витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки станом на 10.06.2020, іпотекодержателем за Іпотечним договором є позивач.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі №752/2605/13-ц не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, №910/7208/21, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді справи №752/2605/13-ц, зокрема щодо наявності у позивача прав іпотекодержателя за Іпотечним договором, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

Щодо посилань апелянта на ст. 11 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, з огляду на що, та враховуючи, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/2605/13-ц від 24.12.2015 (яке змінено Київським апеляційним судом 11.12.2019) позовні вимоги позивача до відповідача про звернення стягнення на спірне іпотечне майно були задоволені, підстави для стягнення штрафу з відповідача відсутні, так як такі позовні вимоги виходять за межі вартості предмету іпотеки, колегія суддів зазначає про те, що положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку» встановлюють обсяг відповідальності майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, проте не забороняють, як стягнення з іпотекодавця штрафних санкцій за порушення умов іпотечного договору, так і те, що розмір вказаних санкцій обмежується вартістю предмету іпотеки або те, що звернення стягнення на предмет іпотеки виключає можливість стягнення з іпотекодавця штрафних санкцій.

Щодо посилань апелянта на недійсність Іпотечного договору в частині п 2.3.14 з огляду на те, що положеннями ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, що свідчить про те, що штраф може бути застосовано до виключно у випадку порушення нею грошового зобов`язання колегія суддів зазначає про те, що:

- стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, а саме те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним;

- враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів визнання п. 2.3.14 Іпотечного договору недійсним в судовому порядку, колегія суддів вважає недоведеним факт недійсності положень Іпотечного договору.

Посилання апелянта на неукладеність Іпотечного договору через відсутність у ньому такої істотної умови, як строк і порядок його виконання, спростовуються змістом вказаного договору.

При цьому, слід зазначити про те, що, як встановлено вище, правовідносини сторін за Іпотечним договором були предметом розгляду у справі №752/2605/13-ц, в якій не було встановлено факт недосягнення сторонами при укладенні Іпотечного договору згоди щодо всіх його істотних умов.

Щодо посилань апелянта на те, що позивачу було відомо про наявність спору (справа №752/8858/18), а тому відсутні підстави стверджувати про порушення відповідачем умов Іпотечного договору, колегія суддів зазначає про те, що вказане не підтверджується жодним наявним доказом у даній справі, в той час як зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 18.05.2021 у справі №752/8858/18, якою позивачу поновлено пропущений строк апеляційного оскарження судового рішення, слідує, що вказаний строк позивачем пропущений з поважних причин, оскільки про оскаржуване рішення публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» стало відомо з сайту ЄДРСР 15.04.2021, до розгляду справи апелянт не був залучений.

До того ж колегія суддів звертає увагу відповідачу на тому, що умови Іпотечного договору (п. 2.3.6) не ставлять обов`язок відповідача повідомляти позивача про пред`явлення до відповідача іншими особами вимог про визнання права власності на предмет іпотеки від факту обізнаності позивача з наявністю такого спору.

Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності на звернення до суду з цим позовом колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Відповідач стверджує, що позивачу про спір у справі №752/8858/18 було відомо ще з 2018 року, тому саме з 2018 року починається перебіг строку позовної давності для заявлення позовних вимог про стягнення штрафу, проте доказів вказаного матеріали справи не містять.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 18.05.2021 у справі №752/8858/18 (загальнодоступна інформація ЄДРСР), якою позивачу пропущено строк на звернення з апеляційною скаргою, слідує, що строк апеляційного оскарження судового рішення був пропущений з поважних причин, оскільки про оскаржуване рішення позивачу стало відомо з сайту ЄДРСР 15.04.2021, до розгляду справи апелянт не був залучений.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, з огляду на встановлену судовим рішення (ухвала Київського апеляційного суду від 18.05.2021 у справі №752/8858/18) дату у яку позивач дізнався про спір у справі №752/8858/18, позовні вимоги про стягнення з відповідач штрафу в сумі 212 932,25 грн. пред`явлені позивачем в межах строку позовної давності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій справі та стягнення з відповідача штрафу в сумі 212 932,25 грн.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення господарського суду міста Києва від 03.08.2021 у справі №910/7208/21.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Матеріали справи №910/7208/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 04.11.2022 .

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук