СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Харків Справа № 917/1531/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Попков Д.О. , суддя Стойка О.В.

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.

за участю представників:

від позивача представник Лебідь Ю.В. (в режимі відеоконференції);

від відповідача 1 - не з`явився;

від відповідача 2 - не з`явився;

від відповідача 3 - не з`явився;

від відповідача 4 - не з`явився;

від відповідача 5 - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.810) на рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 (суддя Іванко Л.А., повний текст складено 11.07.2022) у справі №917/1531/21

за позовною заявою Міністерства фінансів України, 01008, м.Київ, вул.Грушевського, 12/2, ідент. код 00013480

до відповідачів: 1. Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", 36020, м. Полтава, вул. П.Орлика, 40-а, ідент. код 03361661

2. Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації, 36014, м. Полтава, вул. Соборності, 45, ідент. код 02315357

3. Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, 36014, м. Полтава, вул.Зигіна, 1, ідент. код 04013991

4. Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, 36011, м. Полтава, вул. Шевченка, 1, ідент. код 37959255

5. Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, 36020, м. Полтава, вул. В.Козака, 1-а, ідент. код 03365891

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

Міністерство фінансів України звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації, Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації про визнання недійсними договорів: №4-ДФС від 01.08.2017 та додаткову угоду № 1 від 07.11.2017 до договору № 4-ДФС від 01.08.2017; №6-ДФС від 12.12.2017.

В позові позивач посилається на те, що пунктом 14 оспорюваних договорів передбачено, що договір є дійсним лише в разі здійснення відповідного фінансування. На думку позивача, оскільки відповідне фінансування здійснено не було, то оскаржувані договори є недійсними, а отже не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що свідчить про невідповідність їх вимогам частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, та є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку, за правилами статті 215 Цивільного кодексу України.

Також позивач зазначає про те, що дія постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 припинилась з перебігом строку, на який був прийнятий цей акт; водночас, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 містить виключно процесуальні норми, які не мають самостійного значення без відповідної норми матеріального права, на реалізацію якої вони були прийняті.

Крім того, позивач вказує на те, що Мінфіном не було прийнято рішення про перерахування субвенції КП Полтававодоканал по вищевказаним договорам.

Позивач також в позові посилається на норми Бюджетного законодавства та зазначає, що не профінансовані за 2017 рік договори про організацію взаєморозрахунків, вважаються такими, що втратили чинність.

Підставою для визнання договорів недійсними позивач вважає порушення частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 у справі №917/1531/21 в позові відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що Міністерство фінансів України визначено відповідальним державним органом, який повинен завершити процедуру проведення розрахунків шляхом виділення коштів, що визначено Законом України Про Державний бюджет України на 2017 рік. Проте, як зазначено в оскаржуваному рішенні суду, Міністерством фінансів України не було прийнято рішення про перерахування субвенції на загальну суму 9963027,49 грн відповідно до Постанови КМУ №332 і договорів про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6 ДФС.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, оскільки сторони цих договорів виконали всі необхідні дії, спрямовані на отримання КП Полтавської обласної ради Полтававодоканал субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6-ДФС. Крім того ця обставина була встановлена судами у справі №440/4713/18, рішення яких залишені без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у та не потребує доказуванню.

Позивач із рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 у справі №917/1531/21 не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на судові рішення у справі № 440/4713/18, оскільки у вказаній справі судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про дійсність оспорюваних договорів. Позивач вважає, що в межах цієї справи суд має самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Як зазначає апелянт, з огляду на зміст судових рішень у справі №440/4713/18, вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів не були предметом позову, а отже, у вказаній справі судом не встановлювалось наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними на момент їх вчинення.

Позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що оспорювані договори укладені за відсутності бюджетного фінансування на ці цілі, що унеможливлює їх виконання.

Апелянт посилається на те, що додаток 7 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не містить розподілу (обсягу) коштів субвенцій між місцевими бюджетами, зокрема, у вказаному Законі не визначено обсяг субвенції для місцевого бюджету Полтавської області. Таким чином, на думку апелянта, під час укладення оспорюваних договорів не враховано норми бюджетного законодавства, зокрема, ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої, виникнення відповідних платіжних зобов`язань можливо виключно при наявності відповідного бюджетного призначення (асигнування).

Крім того, позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що бюджетні організації за відсутності бюджетних призначень не уповноважені брати на себе бюджетні зобов`язання на наступні бюджетні періоди, як це передбачено п.13 оспорюваних договорів, оскільки в будь-якому випадку відповідно до вимог ч.12 ст.23 Бюджетного кодексу України, всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду (у даному випадку бюджетний період закінчився 31.12.2017).

Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, зокрема, про те, що ним було вжито всіх заходів для спрямування субвенції на виконання умов договору від 01.08.2017 № 4-ДФС; на момент укладення вказаного договору було виділено фінансування, проте, уповноваженим органом не було прийнято рішення про перерахування субвенцій відповідно до вимог Постанови КМУ №332. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрутованим, просить залишити його без мін, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, посилається на положення п.23 ст.14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та зазначає, що бюджетним законодавством на 2017 рік було визначено спрямування коштів спеціального фонду Державного бюджету України на виплату субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, у зв`язку з чим і були укладені оспорювані договори. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 у справі №917/1531/21 залишити без змін.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2022 розгляд справи призначено на 01.11.2022 о 11:30 год.

В судове засідання 01.11.2022 відповідачі не з`явились.

До Східного апеляційного господарського суду від КП ПОР Полтававодоканал надійшло клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Господарським судом Полтавської області або Ленінським районним судом м.Полтави або Полтавським окружним адміністративним судом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2022 відмовлено в задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у зв`язку з відсутністю технічної можливості її проведення 01.11.2022 об 11 год. 30 хв. у визначених заявником судах що підтверджується довідкою №12-41/11 від 21.10.2022.

Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області надало суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. Судова колегія задовольнила вказане клопотання.

Департамент фінансів Полтавської обласної державної адміністрації та Департамент будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації отримали ухвалу суду від 07.10.2022 про призначення справи до розгляду, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації отримало в підсистемі «Електронний Суд» ухвалу суду апеляційної інстанції від 07.10.2022 (якою розгляд справи призначено в цьому судовому засіданні), що підтверджується довідкою про доставку документа в кабінет електронного суду. Поштове відправлення із копією ухвали суду 07.10.2022 про призначення справи до розгляду вказаний учасник справи не отримав, поштове відправлення повернулось ПАТ «Укрпошта» з довідкою про невручення у зв`язку із відсутністю адресата за адресою місця реєстрації.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції належним чином повідомлено відповідачів про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Враховуючи, що вказаний відповідач не повідомляв про зміну адреси свого місця знаходження судова колегія вважає, що він був належним чином повідомлений про час і місце проведення судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, належним чином повідомлено сторін про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності їх представників.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до пункту 23 статті 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», у 2017 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 Бюджетного кодексу України, спрямовуються на реалізацію програм та заходів, визначених частиною четвертою статті 30 Бюджетного кодексу України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11, 12 і 13 цього Закону, спрямовуються відповідно на субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (за рахунок джерел, визначених пунктами 13 та 14 статті 11 цього Закону).

Кабінетом Міністрів України, на виконання зазначеного Закону і частини другої статті 97 Бюджетного кодексу України, постановою від 18.05.2017 №332 затверджено «Порядок та умови надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування» (дал і- Порядок №332).

Пунктом 3 Порядку №332 передбачено, що підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору.

На виконання зазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації і КП Полтавської обласної ради Полтававодоканал укладено договори про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня № 6-ДФС, а також додаткову угоду до договору про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС.

Позивач у позовній заяві посилається на п.14 вказаних договорів, яким передбачено, що договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування, та зазначає, що оскільки відповідне фінансування здійснено не було, то оскаржувані договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що свідчить про їх невідповідність вимогам частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України.

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.08.2018 у справі №920/1144/17.

В постанові від 22.05.2018 у справі № 910/14629/17 Верховний Суд також наголосив, що у розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Судова колегія враховує, що Порядком №332 визначено детальний механізм виділення коштів субвенції та проведення взаєморозрахунків.

Відповідно до пункту 1 Порядку №332, субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, за рахунок джерел, зазначених у статті 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», та джерел наповнення спеціального фонду державного бюджету, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», згідно з розподілом, наведеним у додатку 1 головним розпорядником субвенції та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінрегіон.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Порядку №332 місцеві фінансові органи на підставі отриманих відповідно до пункту 6 Порядку та умов документів формують узагальнені реєстри договорів, які надсилаються разом з копіями договорів про організацію взаєморозрахунків щомісяця до 5 і 20 числа структурним підрозділам з питань фінансів обласних, Київської міської держадміністрацій для їх узагальнення та подання щомісяця до 7 і 22 числа Мінрегіону зведеного реєстру таких договорів разом з їх копіями, а Казначейству і його територіальним органам, в яких відкриті рахунки учасників розрахунків, - договорів про організацію взаєморозрахунків.

Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 9 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг.

Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цих Порядку та умов документи, формує узагальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 10 і 25 числа Мінфіну.

Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіону узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства.

Казначейство перераховує субвенцію відповідно до Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2010 року №1132, і Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого Мінфіном.

Розрахунки з погашення заборгованості за рахунок джерел, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», проводяться шляхом залучення коштів з єдиного казначейського рахунка.

Отже, порядком №332 Мінрегіон визначено головним розпорядником субвенції і відповідальним виконавцем бюджетної програми.

При цьому, на Мінфін покладено обов`язки на підставі поданої Казначейством інформації про бюджетні зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, і поданого Мінрегіон узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків, прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом і доведення його до відома Казначейства.

Таким чином, Мінфін визначений відповідальним державним органом, який повинен завершити процедуру проведення розрахунків шляхом виділення коштів, передбачених Законом №1801-VIII.

Судова колегія враховує, що всіма суб`єктами спірних правовідносин (зокрема Мінрегіоном і Казначейством, крім Мінфіну), виконані необхідні дії, спрямовані на отримання позивачем субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС за Постановою №332.

Так, Мінрегіон листами від 22.08.2017 №7/10-9015 та від 15.12.2017 №7/10-13783 у складі зведених реєстрів №10_3Ф та №19_3Ф було направлено до Мінфіну договори про організацію взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС.

Факт надходження до Мінфіну вказаних зведених реєстрів не спростовано відповідачем і підтверджується штампом вхідної кореспонденції Мінфіну від 30.08.2017 вх. №12-15489 та 18.12.2017 вх. №11-35123.

Державною казначейською службою України підготовлено інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції з державного бюджету, яка направлена Мінфіну.

Водночас, Міністерство фінансів України в порушення норми пункту 8 Порядку №332 не прийняв рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до визначених договорів про проведення взаєморозрахунків за Постановою №332 і не доведено їх до Казначейства, внаслідок чого виникли обставини, які позбавили позивача можливості своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов`язань останнього.

Вказані обставини встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі №440/4713/18, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019 та постановою Верховного Суду від 12.08.2020.

Судовими рішеннями у зазначеній справі №440/4713/18 визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік в частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь КП Полтавської обласної ради Полтававодоканал з Державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 9963027,49 грн; зобов`язано Міністерство фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції на загальну суму 9963027,49 грн відповідно до Постанови № 332 і договорів про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6-ДФС.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі №440/4713/18 брали участь КП ПОР «Полтававодоканал» (позивач), Міністерства фінансів України (відповідач).

Зазначеним судовим рішенням встановлено преюдиційний для цієї справи факт вчинення відповідачами всіх необхідних дій, відповідно до Порядку №332, для отримання субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків від 01.08.201 №4-ДФС. Водночас, встановлено факт бездіяльності Міністерства фінансів України у вигляді неприйняття рішення про перерахування субвенції.

З огляду на встановлений факт вчинення сторонами всіх необхідних дій на виконання договорів про проведення взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС, оспорювані правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні.

Посилання позивача на відсутність фінансування, як на підставу для визнання оспорюваних правочинів недійсними колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договори про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6-ДФС укладені на підставі пункту 23 статті 14 Закону України Про Державний бюджет на 2017 рік та були спрямовані на реальне настання правових наслідків у вигляді перерахування субвенцій для погашення податкових боргових зобов`язань КП Полтавської обласної ради Полтававодоканал.

Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій надало пояснення про те, що на момент укладення оспорюваних правочинів було виділено фінансування, проте, Міністерство фінансів України, в порушення норми пункту 8 Порядку №332, не прийняв рішення про перерахування субвенції.

Постанова Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 на теперішній час є чинною, що спростовує доводи позивача про те, що дія цієї постанови припинилась з перебігом строку, на який був прийнятий цей акт.

Відповідно до п.13 договорів, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Посилання позивача на те, що відповідно до п.14 договорів, договір є дійсним лише в разі здійснення відповідного фінансування не приймаються судом як обґрунтовані, оскільки позивачем не доведено факт відсутності фінансування. Невиконання позивачем вимог закону щодо перерахування бюджетних коштів не може вважатися відсутністю фінансування для проведення погашення заборгованості бюджетних організацій.

Позивач ( апелянт) не довів наявність у всіх сторін оспорюваних правочинів умислу на укладення договорів без настання правових наслідків для них. Невиконання позивачем свого обов`язку з перерахування бюджетних коштів не робить ці договори фіктивними.

У суду відсутні підстави вважати, що сторони оспорюваних договорів не намагалися досягнути правового результату на час їх укладення.

З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що оспорювані договори укладені за відсутності бюджетного фінансування на ці цілі, що унеможливлює їх виконання.

Апелянт посилається на те, що додаток 7 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не містить розподілу (обсягу) коштів субвенцій між місцевими бюджетами, зокрема, у вказаному Законі не визначено обсяг субвенції для місцевого бюджету Полтавської області. Таким чином, на думку апелянта, під час укладення оспорюваних договорів не враховано норми бюджетного законодавства, зокрема, ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої, виникнення відповідних платіжних зобов`язань можливо виключно при наявності відповідного бюджетного призначення (асигнування).

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, оскільки оспорювані договори були укладені відповідно до пункту 23 статті 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», за положеннями якої, у 2017 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 Бюджетного кодексу України, спрямовуються на реалізацію програм та заходів, визначених частиною четвертою статті 30 Бюджетного кодексу України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11, 12 і 13 цього Закону, спрямовуються відповідно на субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам.

Крім того, відповідно до пункту 1 Порядку №332, субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам за рахунок джерел, зазначених у статті 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», та джерел наповнення спеціального фонду державного бюджету, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

За поясненнями Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області для Полтавської області було виділено 168257 тис.грн. для погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги.

Отже, бюджетним законодавством на 2017 рік було визначено спрямування коштів спеціального фонду Державного бюджету України на виплату субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам.

Таким чином, на момент укладення оспорюваних договорів було виділено фінансування, проте, Міністерством фінансів України не прийнято рішення про перерахування субвенцій відповідно до Порядку №332.

Враховуючи наведене, доводи позивача є безпідставними.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що бюджетні організації за відсутності бюджетних призначень не уповноважені брати на себе бюджетні зобов`язання на наступні бюджетні періоди, оскільки в будь-якому випадку відповідно до вимог ч.12 ст.23 Бюджетного кодексу України, всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду (у даному випадку бюджетний період закінчився 31.12.2017).

Судова колегія не приймає доводи апелянта як обґрунтовані, оскільки субвенція на відшкодування різниці між встановленими тарифами та фактичними витратами на надання житлово-комунальних послуг, у розумінні Бюджетного кодексу України, Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» є державною гарантією на відшкодування в повному обсязі різниці в тарифах, яка виникла у зв`язку із невідповідністю фактичної вартості зазначених послуг, механізм реалізації якої визначений Кабінетом Міністрів України, зокрема у Порядку №332, і не може бути припинений у зв`язку із закінченням бюджетного періоду у разі незавершення процедури виділення коштів субвенції до 31 грудня цього періоду.

В апеляційній скарзі позивач вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на судові рішення у справі № 440/4713/18, оскільки вважає, що у вказаній справі судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про дійсність оспорюваних договорів. Позивач вважає, що в межах цієї справи суд має самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Як зазначає апелянт, з огляду на зміст судових рішень у справі №440/4713/18, вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів не були предметом позову, а отже, у вказаній справі судом не встановлювалось наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними на момент їх вчинення.

Судова колегія зазначає наступне.

У справі, що розглядається для визнання оспорюваних правочинів недійсними із заявлених позивачем підстав, суд повинен дослідити, а позивач довести, чи всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки цих угод на момент їх вчинення.

У справі №440/4713/18 суди дослідили та встановили обставини вчинення сторонами договорів від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС всіх дій для їх виконання, що підтверджує наявність у сторін оспорюваних правочинів наміру створити певні правові наслідки їх укладення.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків.

Преюдиційне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі №916/1041/17).

Отже, у справі №440/4713/18 судами встановлені саме факти, які в силу ч.4 ст.75 ГПК України, не потребують повторного доказування при розгляді цієї справи, в якій беруть участь ті самі особи.

Тобто, у цій справі суд приймає до уваги лише обставини, які встановлені у справі №440/4713/18, а не їх правову оцінку.

Враховуючи наведене, доводи позивача про те, що суд першої інстанції не повинен був приймати до уваги судові рішення у справі №440/4713/18 є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків Господарського суду Полтавської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 у справі № 917/1531/21 - без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 у справі 917/1531/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду в порядку ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.11.2022.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка