ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"01" листопада 2022 р. Справа№ 910/10084/17

Північний апеляційний господарський суд

суддя: Сотніков С.В.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест лтд"

про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню

за заявою Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" (правонаступник Акціонерного товариства "Сбербанк")

про видачу наказу на примусове виконання рішення

Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України"

від 25.05.2017

у третейській справі № 40/16

за позовом Акціонерного товариства "Міжнародний резервний банк" (ідентифікаційний код 25959784)

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Металінвест лтд" (ідентифікаційний код 37396799),

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-ГТВ",

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

21.06.2017 АТ "Сбербанк" звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 25.05.2017 у справі №40/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 задоволено заяву АТ "Сбербанк" про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 25.05.2017 у третейській справі №40/16, постановлено видати наказ на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 25.05.2017 у третейській справі №40/16, стягнуто з ТОВ "Металінвест лтд" на користь АТ "Сбербанк" 800 грн. судового збору за подання заяви.

18.06.2019 на виконання ухвали Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 у справі №910/10084/17, яка набрала законної сили 14.05.2019, Північний апеляційний господарський суд видав 2 (два) накази про примусове виконання рішення.

За наказом від 18.06.2019 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест лтд" на користь Акціонерного товариства "Сбербанк" заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 та на підставі договору поруки № 4 від 25.05.2015, що станом на 03 червня 2016 р. склала 41615675 доларів США 59 центів та 140404812 гривень 46 копійок, витрати по сплаті третейського збору в сумі 42500 гривень.

Відповідач (боржник) звернувся із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню (вх. № 09.1-11/4861/19 від 04.10.2019), яка обґрунтована тим, що зобов`язання ТОВ "Інтер-ГТВ" за договором про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 перед банком є припиненими у відповідності до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку". Оскільки основне зобов`язання припинилось, відповідно є припиненими і похідне від нього зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест лтд" як поручителя за договором поруки № 4 від 25.05.2015.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 призначено розгляд справи № 910/10084/17 для розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест лтд" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, в судовому засіданні на 29.06.2021.

29.06.2021 АТ "Сбербанк" подав пояснення/заперечення на заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 відкладено розгляд справи на 14.07.2021.

В судовому засіданні 14.07.2021 відповідач заявив клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/17048/17.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2021 зупинено провадження у справі № 910/10084/17 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2019 у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20).

18.01.2022 Велика Палата Верховного Суду прийнята постанову у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20), тобто відпали обставини, що зумовили зупинення провадження у даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2022 поновлено провадження у справі № 910/10084/17, призначити розгляд справи в судовому засіданні на 01.11.2022.

01.11.2022 позивач подав заяву, у якій просив суд здійснити процесуальне правонаступництво, замінити Акціонерне товариство "Сбербанк" на його процесуального правонаступника - Акціонерне товариство "Міжнародний резервний банк".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 замінено Акціонерне товариство "Сбербанк" на його процесуального правонаступника - Акціонерне товариство "Міжнародний резервний банк" (далі - Банк).

Як вбачається з заяви відповідача, окрім договору поруки № 4 від 25.05.2015, на підставі якого була присуджена до стягнення заборгованість за кредитним договором № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 у даній третейській справі, виконання кредитного зобов`язання було також забезпечене іпотекою на підставі іпотечного договору від 17.06.2011 № 460.

Іпотекодавцем за вказаним іпотечним договором був позичальник (третя особа у даній справі).

У зв`язку з неналежним виконанням кредитних зобов`язань зі сторони позичальника, 23.12.2017 Банк звернув стягнення на предмет іпотеки та набув у власність предмет іпотеки, погасивши таким чином заборгованість за кредитним договором на суму 255684405,60 грн, про що повідомив ТОВ "Інтер-ГТВ" листом № 14752/5/28-3 від 27.12.2017.

Позаяк, у відповідності до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, відповідач вважаючи, що основне кредитне зобов`язання припинилось, а також зобов`язання за договором поруки, звернувся до суду із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, відповідач посилається на рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" від 10.09.2018 у третейській справі № 18/18 (про визнання зобов`язання припиненим за договором поруки № 4 від 25.05.2015) та ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2019 у справі № 873/26/18 (про відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду), якими, на його думку, встановлені відповідні обставини про припинення основного кредитного зобов`язання за кредитним договором № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011.

У вирішенні питання про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, з підстав відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням на підставі ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" та ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, суд звертається до правової позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема поручителі.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 546 ЦК України у редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно.

З урахуванням вимог статті 6 та частини першої статті 627 ЦК України щодо свободи договору та відсутності обмежень щодо множинності та способів забезпечення зобов`язання способами забезпечення кредитних договорів у цьому випадку є передача в іпотеку декількох об`єктів нерухомого майна, застава предметів рухомого майна та майнових прав на орендні платежі за договорами оренди нерухомого майна, а також порука.

Кредитор не позбавляється права реалізувати звернення стягнення за забезпечувальними акцесорними договорами, у разі якщо строк на таку реалізацію не сплив.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 590 ЦК (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави.

Зазначене положення узгоджується з приписами частини п`ятої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), згідно з якою, якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя.

Слід констатувати, що норми ЦК України та Закону України «Про іпотеку», які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, передбачали можливість забезпечення виконання зобов`язання шляхом передачі в іпотеку декількома іпотекодателями декількох об`єктів нерухомого майна і кредитор мав право на задоволення своїх вимог за рахунок будь-якого з об`єктів або їх усіх, якщо їхня сукупна вартість була необхідною для погашення заборгованості іпотекодавця в повному обсязі.

Тобто законодавець пов`язав задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предметів іпотеки, в тому числі шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, саме з обсягом невиконаного зобов`язання, що не означає, що отримання у власність одного з предметів іпотеки у будь-якому випадку має наслідком припинення основного зобов`язання в повному обсязі.

Законом № 2478-VIII від 03 липня 2018 року частину четверту статті 36 Закону України "Про іпотеку" було доповнено. Зокрема, передбачено, що у разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки.

Чинне законодавство не обмежує право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання є додатковим (акцесорним), а не альтернативним основному. Реалізація особою права на захист певним способом не може залежати від застосування нею інших способів правового захисту.

Системний аналіз змісту наведених правових норм дає підстави для висновку, що їхнє обмежене тлумачення у вигляді припинення основного зобов`язання внаслідок звернення стягнення на один із предметів забезпечення за наявності інших забезпечень та, при цьому, неповному задоволенні вимог кредитора є несумісним з призначенням інституту забезпечення виконання зобов`язань, його правовою природою і сутністю та суперечить принципам розумності, пропорційності і рівності сторін, адже фактично позбавляє юридичного сенсу законодавчі приписи, якими передбачено право кредитора забезпечити виконання основного зобов`язання за рахунок кількох предметів іпотеки та інших способів забезпечення зобов`язання відповідно до умов кредитних договорів у разі, якщо можливість реалізації таких способів забезпечення не вичерпана.

Тобто, буквальне застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" у відповідній редакції можливе виключно у тих випадках, коли належне та повне виконання основного зобов`язання було забезпечене іпотекою і за усіма такими договорами іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки чи декількома способами забезпечення, але на реалізацію таких способів припинився строк звернення стягнення.

У разі, якщо належне виконання основного договору забезпечувалося різними способами чи їх сукупністю, застосування вимог частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" щодо недійсності наступних вимог кредитора можливе лише у разі реалізації кредитором своїх прав за усіма такими договорами забезпечення, якщо можливість їх реалізації не втрачена, оскільки у протилежному випадку звернення стягнення на один із предметів іпотеки унеможливлює забезпечення виконання зобов`язання за допомогою інших способів забезпечення та протирічить принципу свободи договору та рівності сторін.

Отже, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази повного погашення заборгованості перед Банком за результатами звернення стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, яким забезпечувалося належне виконання позичальником (третя особа у даній справі) зобов`язань за основним кредитним договорам. Відтак, відсутні підстави для висновку про припинення інших забезпечувальних договорів, в тому числі і договору поруки № 4 від 25.05.2015, на підставі якого стягнуто заборгованість з відповідача у даній справі із видачею наказу на примусове виконання рішення третейського суду, та який, в свою чергу, є предметом вирішення питання про визнання його (наказу) таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про встановлення відповідних обставин щодо припинення зобов`язання за договором поруки № 4 від 25.05.2015 рішенням третейського суду у справі № 18/18 та ухвалою господарського суду від 28.01.2019 у справі № 873/26/18 за результатами розгляду заяви про скасування вказаного рішення третейського суду, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 75 ГПК України такі обставини підлягають доказуванню в загальному порядку, а згідно з ч. 3 ст. 349 ГПК України суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду, що визначені у ст. 350 ГПК України, при цьому не розглядає спір по суті спору, відповідно не має повноважень встановлювати і будь-які обставини спору, що переданий на вирішення третейського суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи, що матеріали справи не містять докази погашення заборгованості за основним зобов`язанням зі сторони позичальника, а також виконання такого зобов`язання поручителем - відповідачем у даній справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 2 ст. 328 ГПК України, для визнання наказу у даній справі таким, що не підлягає виконанню, та відхилення відповідної заяви відповідача.

Керуючись статтями 234, 328 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Залишити без задоволення заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Металінвест лтд" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

2. Ухвала відповідно до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку у строки встановлені ст. 256 Кодексу.

Повний текст ухвали підписаний 02.11.2022.

Суддя С.В. Сотніков