ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Справа № 906/557/20

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача: Невисевича М.В., директора, згідно витягу з ЄДР від 21.05.20, (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

відповідача: Раєцького А.О., адвоката згідно ордеру серія АМ №1019934 від 10.08.22 (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 11.07.22р. суддею Кудряшовою Ю.В. о 11:48 у м.Житомирі, повний текст складено 21.07.22р. у справі №906/557/20

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до Фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича

про стягнення 22849,20 грн та звільнення торгівельного майданчика

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича

до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

про визнання недійсним з моменту вчинення договору оренди № 363 від 31.12.2013

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик №177 від кіоску шляхом вивезення його за межі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок". Також позивач просить стягнути з відповідача 17310,00 грн неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обов`язку щодо повернення торгівельного майданчику №177.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторонами був укладений договір №363 від 31.12.2013, предметом якого була оренда торгівельного майданчика № 177.

Позивач вказав, що рішенням Господарським судом Житомирської області від 25.06.2018 у справі №906/369/18 з відповідача було стягнуто 8655,00 грн заборгованості з орендної плати, 2077,20 грн - неустойки за січень 2015 року по березень 2018 року за несвоєчасне повернення майна.

У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду щодо сплати неустойки та незвільнення торгівельного майданчика від кіоску, позивач направив вимогу за вих. №27 від 29.01.2020 про нарахування неустойки з 01.04.2018 по 01.02.2020 в сумі 15232,80 грн звільнення кіоску від товару та переміщення його в примусовому порядку.

30.06.2020 до суду від Фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича надійшов зустрічний позов про визнання недійсним з моменту вчинення договору оренди № 363 від 31.12.2013, укладеного між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Фізичною особою-підприємцем Кондратюком Борисом Михайловичем.

В обґрунтування позову вказано, що 31.12.2013 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та ФОП Кондратюком Б.М. укладено договір оренди №363, за умовами якого Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" вказало, що є власником об`єкта оренди з повним обсягом право- та дієздатності щодо розпорядження ним в статусі орендодавця, та що жодних прав на нього у третіх осіб немає. Проте підприємець після укладення договору довідався, що відповідачу на території ринку, загальною площею 1,2 га, належать декілька об`єктів нерухомого майна, загальною площею 0,17 га, а інші - 1,03 га ринкової площі, зокрема об`єкт оренди - об`єкт благоустрою ліквідованого колгоспного ринку у м. Коростишеві у вигляді асфальтового покриття земельної ділянки запасу належить територіальній громаді міста в особі Коростишівської міської ради. Як зазначає відповідач (за первісним позовом), зазначені обставини встановлені у рішенні Господарського суду Житомирської області від 12.03.2019 у справі №906/41/19 та не підлягають доказуванню при вирішенні спору про недійсність спірного договору № 363, оскільки є преюдиціальними.

На думку відповідача (за первісним позовом), укладаючи договір оренди №363 від 31.12.2013, Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" ввело його в оману про свій титул власника об`єкта оренди та розпорядилося таким об`єктом оренди без згоди його власника - територіальної громади м.Коростишева. ФОП Кондратюк Б.М. діє з порушенням вимог Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 №57/188/84/105, оскільки не створений на відведеній, за рішенням органу місцевого самоврядування, земельній ділянці. Окрім того вказує, що у зв`язку із відсутністю у відповідача права оренди земельної ділянки під цим асфальтовим покриттям, останній не вправі надавати в оренду об`єкт, розміщений на такому об`єкті благоустрою.

10.02.2022 на адресу суду надійшла заява Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" за вх. № 01-44/234/22 про збільшення розміру позовних вимог. Згідно вказаної заяви позивач за первісним позовом збільшує період нарахування неустойки за час прострочення користування торговим місцем №177 з 01.04.2018 до 01.01.2022. За вказаний період подвійний розмір неустойки становить 22849,20 грн, яку заявник просить стягнути з ФОП Кондратюка Б.М.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.07.2022 в задоволенні первісного позову Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича про стягнення 22849,20 грн відмовлено. В задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про визнання недійсним з моменту вчинення договору оренди № 363 від 31.12.2013 відмовлено.

В обґрунтування рішення щодо первісного позову суд з посиланням на ст.ст. 11, 184, 610, 611, 612, 626, 627, 628, 759, 760, 765, 785 ЦК України, підп. 4.3.8 договору, правила торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, ДПА України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2022 №57/188/84/105, вказав, що позивач (за первісним позовом) заперечуючи факт звільнення торговельних майданчиків, не скористався правом перемістити тимчасові споруди Відповідача, що мають бути встановлені на орендованих торговельних майданчиках на штраф майданчик ринку, у спосіб їх демонтажу та вивезення за межі території ринку, відповідно до підпунктів 4.2.5 та 4.3.8 Договору оренди, а також не надав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що станом на 01.04.2020 (на момент складання акту) переміщення такого кіоску на штрафмайданчик не є можливим у зв`язку з тим, що такий не звільнений від товару. Разом з тим вказав, що акт комісії від 01.04.2020 не є безумовним підтвердженням здійснення господарської діяльності Відповідачем (за первісним позовом) на торгівельному місці № 177, яке є предметом договору. Крім того, до такого акту не долучені будь-які докази, котрі б засвідчували обставини не звільнення відповідачем (за первісним позовом) кіоску від товарів, що унеможливило переміщення кіоску на штрафмайданчик, а тому відмовив у задоволенні первісного позову.

В обґрунтування рішення щодо зустрічного позову суд з посиланням на ст.ст. 203, 204, 229, 230 ЦК України, постанову Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 у справі №906/1030/15, рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 вказав, що відповідач (за первісним позовом) не довів належними та допустимими доказами наявності в діях відповідача за зустрічним позовом умисного введення в оману позивача за зустрічним позовом при укладенні спірного договору, а також беручи до уваги те, що позивачем не доведено порушення своїх майнових прав чи законних інтересів, а тому прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди № 363 від 31.12.2013 на підставі вимог ст. 230 ЦК України.

Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач за первісним позовом звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області у справі № 906/557/20 від 11.07.2022 в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов підприємства Коростишівської райспоживспілки Кооперативний ринок до ФОП Кондратюка Б.М. у повному обсязі. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити рішення суду без змін.

Так, в обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду України, викладених у постанові від 23.06.2021 у справі № 906/561/20 (п.п.24-25), постанові від 08.06.2021 у справі №906/564/20 (п.5.42) та постанові від 08.07.2021 у справі № 906/562/20, якими встановлено, що умова договору № 363 визначена п.4.2.5, щодо переміщення тимчасових споруд на штрафмайданчик ринку є правом орендодавця, а не його обов`язком, застосовується за його волевиявленням і не може перешкоджати зверненню з позовом про звільнення орендованого майна та стягнення неустойки. Водночас Верховним Судом вказано, що позивач самостійно, на власний розсуд обирає для себе спосіб захисту своїх прав та/або законних інтересів, який він вважає найбільш ефективним, і якщо такий спосіб не суперечить договору або закону, суд не вправі відмовити в позові лише тому, що існував інший спосіб такого захисту.

Крім того, з посиланням на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду України від 08.06.2021 у справі №906/564/20, постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що звертаючись до суду з позовом про стягнення неустойки на підставі частини другої статті 785 ЦК України до відповідача, який отримав майно у користування, і не виконав обов`язку щодо його негайного повернення після припинення договору, позивач зловживає правом та порушує такі засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач за первісним позовом звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 11 липня 2022 року по справі № 906/557/20 в частині зустрічного позову скасувати, ухвалити нове, яким визнати недійсним з моменту вчинення договір оренди № 363 від 31.12.2013, укладений між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та фізичною особою - підприємцем Кондратюком Борисом Михайловичем.

Так, вказує, що суд не врахував, що Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" за оспорюваним договором оренди №363 від 31.12.2013 не має жодного із трьох титулів володіння/користування спірним об`єктом оренди.

Суд також залишив поза увагою такі факти:

- Єдиним власником території ринку (площі асфальтобетонного покриття в 1,2 га) за адресою вул.Шевченко, 40 в м.Коростишеві є Коростишівська міська рада, яка обліковує торгівельні площі (асфальтобетонне покриття) ринку на своєму балансі та є їх комунальним власником, що встановлено судовими рішеннями всіх інстанцій у справі №906/41/19.

- Орган місцевого самоврядування в 2018 році звернувся з позовом до суду (справа №906/1060/18) про заборону незаконної діяльності позивача та його засновника, а також про звільнення останніми самовільно захопленої земельної ділянки, оскільки такі дії заважають наданню послуг ринку населенню комунальним підприємством, а також, завдають щорічних мільйонних збитків місцевому бюджету.

- Постановою апеляційного господарського суду від 02.09.2021 зобов`язано позивача звільнити земельну ділянку, на якій знаходиться асфальтобетонне покриття, площею 10 200 кв.м., за адресою: Житомирська область, місто Коростишів, вулиця Шевченко, 40, що використовується позивачем для організації ведення торговельної діяльності за відсутності належним чином оформлених документів на землю. Скаржник вважає, на момент винесення оскаржуваного рішення у даній справі, суду було відомо, що територія по вул. Шевченко, 40 використовуються позивачем абсолютно незаконно та те, що асфальтобетонне покриття площею 1,2га (частина якої є предметом в даній справі) не входить до цілісного майнового комплексу позивача (справа №906/41/19), відтак така територія не є територією ПКР «Кооперативний ринок».

Такий об`єкт як "торгівельне місце/площа, відведена на ринку для торгівлі та викладки товару тощо", може бути утворений як в межах площі асфальтобетонного покриття, так і поза його площею.

Судом досліджено ряд судових рішень в яких проведено судові експертизи. Ринок не має жодного місця, де можна розмістити торгівельне місце поза приміщеннями, чи на вулиці поза асфальтобетонного покриття.

Відносно підстави відмови у зустрічному позові, суд дійшов помилкового висновку про те, що порушення свого права Орендар не пов`язує з майновими правами на об`єкт оренди - торгівельні місця на ринку, а також на асфальтобетонне покриття чи на земельну ділянку.

Вважає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Суд першої інстанції не звернув увагу та те, що усі факти зустрічного позову зводяться до того, що його подано для захисту прав ФОП Кондратюка Б.М. а не третіх осіб.

Позивач має право вимоги які виникають з неналежного виконання договору оренди.

Належним способом захисту у визнані відсутнім права вимоги є визнання підстави цієї вимоги (договору) - недійсним.

Після визнання договору оренди недійсним всі можливі спірні відносини між колишніми орендарем та орендодавцем із зобов`язальних переходять у позадоговірні та залежно від конкретних обставин регулюються речово-правовими способами захисту (гл. 29 та 30 ЦК України) або способами, притаманними для кондикційних зобов`язань ( гл. 83 ЦК України).

Законний інтерес у предметі спору полягає у тому, що ФОП Кондратюк Б.М. не мав можливості набути прав на користування торгівельним місцем за недійсним правочином, відтак постійне пред`явлення вимоги за недійсним правочином потребує припинення таких дії ПКП «Кооперативний ринок». Визнання відсутнім права вимоги (тобто оскарження правочину) відновить становище, яке існувало до порушення.

Відзивів на апеляційні скарги, як від позивача за первісним позовом так і від відповідача за первісним позовом не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області у справі № 906/557/20 від 11.07.2022 в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов підприємства Коростишівської райспоживспілки Кооперативний ринок до ФОП Кондратюка Б.М. у повному обсязі. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити рішення суду без змін.

Представник відповідача за первісним позовом підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення Господарського суду Житомирської області від 11 липня 2022 року по справі № 906/557/20 в частині зустрічного позову скасувати, ухвалити нове, яким визнати недійсним з моменту вчинення договір оренди № 363 від 31.12.2013, укладений між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та фізичною особою - підприємцем Кондратюком Борисом Михайловичем. Крім того, заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача за первісним позовом.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до пункту 1.1 статуту позивача, він є підприємством Коростишівської районної спілки споживчих товариств, яка є його засновником та власником майна, що передано позивачу, як внесок до статутного фонду згідно інвентаризаційного опису №1, торгівельні майданчики та інше майно.

Відповідно до пункту 2.3 статуту позивача, одним з предметів діяльності підприємства є організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на ринку, надання послуг та надання в оренду основних засобів та торгових місць на ринку.

В своїй діяльності позивач керується статутом та правилами торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затвердженими сесією Коростишівської міської ради за № 762 від 3 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 19 правил торгівлі, адміністрація ринку при наданні продавцям торгівельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій зазначається термін угоди, асортимент товарів, що реалізуються, розташування місця, умови оренди торгового місця, розмір та порядок оплати за оренду майна.

Пунктом 4.3 статуту позивача передбачено, що позивач користується майном, переданим райспоживспілкою як внесок до статутного фонду і має право здавати в оренду, надавати за плату в тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, торгівельні місця, торгівельні майданчики тощо.

Вказані обставини, як зазначає позивач (за первісним позовом), встановлені при розгляді господарськими судами справи №906/369/18, які набрали законної сили, згідно зі статтею 75 ГПК України та не потребують доказування.

31.12.2013 між позивачем (за первісним позовом) (орендодавець) та відповідачем (за первісним позовом) (орендар) укладено договір оренди № 363 (т.1 а.с. 3).

Відповідно до п. 1 договору, предметом договору є торгівельний майданчик №177 загальною площею 6,0 кв. м., місцезнаходження яких зазначено на плані розміщення торгівельних місць на ринку.

Згідно з пунктом 2.1 договору, відповідач (за первісним позовом) набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору, відповідно до пункту 6 договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що орендна плата становить 364,20 грн. за кожний торгівельний майданчик на місяць та вноситься відповідачем (за первісним позовом) на розрахунковий рахунок або в касу позивача (за первісним позовом) до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

У розділі 6 договору передбачено строк дії, порядок зміни та розірвання договору.

Як визначено пунктом 6.1 договору, договір укладено на 1 рік і діє з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Підпунктом 4.3.8 договору визначено, що орендар зобов`язався у разі припинення або розірвання договору у семиденний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.06.2022 у справі №906/639/18 від 25.06.2018 стягнуто з відповідача (за первісним позовом) на користь позивача (за первісним позовом) 8655,00 грн заборгованості з орендної плати та 2077,20 грн - неустойки, а також 1762,00 грн. судового збору (т.1 а.с. 4-6).

Позивач (за первісним позовом) направив відповідачу (за первісним позовом) лист №27 від 29.01.2020, в якому повідомив про необхідність виконання рішення суду у справі № 906/639/18 та вказав про нарахування неустойки за користування торгівельним майданчиком №177 (т. 1 а.с. 7).

Крім того, позивач (за первісним позовом) зазначив, що в разі наміру проводити господарську діяльність на ПР "Кооперативний ринок", укласти договір на 2020 рік, в іншому випадку зауважив про можливість звернення з позовом до суду про звільнення торговельного майданчика №177 в примусовому порядку.

01.04.2020 комісія в складі Княжик О.М., Докукіна О.В., Кучер І.М., Станчик С.М. склала акт, яким зафіксували, що станом на дату його складання кіоск, розміщений на торгівельному майданчику №177 від товару не звільнений, відповідач (за первісним позовом) продовжує використовувати його в своїй господарській діяльності (т. 1 а.с. 9).

З метою захисту своїх прав позивач (за первісним позовом) звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач за первісним позовом, з посиланням на ст. ст. 203, 215 ЦК України вважаючи, що у договорі оренди №363 від 31.12.2013 містяться незаконні умови звернувся із зустрічним позовом, у якому просить визнати його недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Так, щодо первісного позову слід вказати таке.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем за своєю природою є правовідносинами за договором найму.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (стаття 759 ЦК України).

Частиною 1 статті 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно частини 2 зазначеної норми, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Так, для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, від 06.07.2021 у справі №906/562/20.

За змістом статті 42 ГК України вбачається, що підприємництво як самостійна, ініціативна, систематична господарська діяльність, здійснюється суб`єктами господарської діяльності на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємницька діяльність у вигляді надання індивідуально визначеного майна в оренду іншим суб`єктам господарювання для використання його у господарській діяльності передбачає ризики, що можуть бути пов`язані з використанням (експлуатацією) об`єкта оренди, обслуговуванням, його монтажем (демонтажем) тощо.

Відтак, при укладенні договору оренди майна, призначеного для використання у господарській діяльності, орендар та орендодавець, керуючись принципом свободи договору згідно із статтею 627 ЦК України, можуть передбачити умови щодо особливостей передання об`єкта оренди від орендодавця до орендаря, експлуатації (використання) орендованого майна у процесі здійснення господарської діяльності орендарем, а також умови щодо повернення об`єкта оренди орендодавцю після спливу строку дії договору оренди.

З пункту 6.1 договору вбачається, що його укладено на 1 рік і діє він з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Як встановлено рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.06.2018 у справі №906/369/18 договір діяв до 31.12.2017.

За умовами пункту 4.3.8 договору у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язується у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві.

Таким чином, відповідач протягом семи днів з дати закінчення строку дії договору мав звільнити об`єкт оренди - торгівельні місця.

При цьому, укладений сторонами договір не містить умов щодо порядку повернення торгівельних майданчиків орендарем після закінчення його дії чи припинення.

При розгляді спорів про стягнення неустойки необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки.

В даному випадку, неустойки згідно з частиною 2 статті 785 ЦК України.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Тобто необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Відповідач за первісним позовом заперечуючи проти позову вказує на те, що позивач за первісним позовом не подав жодних допустимих та достовірних доказів того, що як станом на 01.04.2018, так і дотепер, торговий майданчик не звільнений і на його площі розміщено тимчасову споруду відповідача.

Крім того, відповідач за первісним позовом зазначає, що позивач за первісним позовом не є власником асфальтобетонного покриття, на якому розташовані торгівельні майданчики як встановлено судами у справі №906/41/19, а також не є власником земельної ділянки, на якій розташований ринок.

З приводу вказаного колегія суддів зауважує наступне.

Вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначено Правилами торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, ДПА України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року №57/188/84/105.

Пунктом 2 розділу 1 цих Правил передбачено, що ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій (далі - ринок).

Згідно з пунктом 13 вказаних Правил торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю та здійснення продажу продукції з прилавків, столів, транспортних засобів, причепів, візків, у тому числі ручних, у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

З наведених норм законодавства випливає, що торгівельне місце не можна ототожнювати з асфальтобетонним покриттям або земельною ділянкою, а тому суд відхиляє заперечення відповідача, про те, що ПР "Кооперативний ринок" не є власником асфальтобетонного покриття, на якому розташовані торгівельні майданчики.

Відносно посилань на постанову Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №906/41/19, слід вказати, що правовідносини між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівською міською ради щодо асфальтобетонного покриття не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком.

Слід також вказати, що згідно п.п. 6, 7 Правил територія ринку повинна мати відокремлену та відгороджену від проїжджої частини, житлового та комунального секторів ділянку землі, зручне сполучення громадського транспорту загального користування, підземні чи наземні переходи для пішоходів, стоянки для транспортних засобів відвідувачів, безпечні для руху пішоходів входи і виходи, штучне освітлення території ринку, автостоянок та під`їздів, телефонний зв`язок, радіовузол або гучномовець на ринках з кількістю торговельних місць більше 250, електро - та водопостачання, водовідведення, туалет, облаштовані контейнерами майданчики для збирання відходів і сміття тощо.

Адміністрація ринку узгоджує з місцевим органом самоврядування режим роботи ринку; з територіальними установами державної санітарно-епідеміологічної служби, ветеринарної медицини, пожежного нагляду, архітектурно-будівельної комісії, державтоінспекції - проектну документацію щодо функціонального планування території ринку, розміщення приміщень, торговельних місць і об`єктів, їх кількості і розміру, забезпечення їх торговельно-технологічним обладнанням та забезпечує утримання території ринку й організацію продажу товарів відповідно до затвердженого плану.

Улаштування та утримання території ринків повинно відповідати вимогам Санітарних правил утримання територій населених місць та Ветеринарно-санітарних правил для ринків.

Тобто, з наведеного випливає, що адміністрація ринку забезпечує належне утримання території ринку, забезпечує орендарів послугами з водопостачання, водовідведення, електропостачання тощо.

Не повернувши позивачу торгівельні місця, які були передані відповідачу за договором оренди та розмістивши на них свій кіоск, відповідач фактично користується послугами, які включені у вартість орендної плати за користування торгівельними місцями.

Враховуючи, що позивач просить звільнити від майна відповідача саме той предмет оренди (торгівельний майданчик №177), який він йому передав і який орендар повинен повернути, відповідач під час розгляду справи не довів належними доказами своїх доводів про розміщення кіоску не на об`єкті оренди.

Таким чином, при наданні оцінки діям орендаря щодо повернення об`єкта оренди по закінченню орендних правовідносин, встановлено, що відповідач за первісним позовом не виконав обов`язку щодо переміщення кіоску та не повернув позивачу торгівельне місце у встановлений пунктом 4.3.8 договору оренди строк, що спростовує твердження відповідача за первісним позовом про протилежне.

Крім того, колегія суддів враховує, що рішенням господарського суду Житомирської області від 25.06.2018 у справі №906/369/18 було задоволено позов Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича про стягнення 8655,00 грн заборгованості по оренді майна та 2077,20 грн неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення, а саме за період з січня 2018 року по березень 2018 року. У вказаному рішенні суд прийшов до висновку про відсутність доказів повернення позивачем об`єкта оренди. Вказане рішення набрало законної сили.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься лист - вимога №27 від 29.01.20, у якому відповідачу за первісним позовом було запропоновано сплатити неустойку та, в разі наміру проводити господарську діяльність на ПР «Кооперативний ринок», укласти договір на 2020 рік. В іншому випадку вони будуть змушені звернутися до суду про зобов`язання звільнити торгівельний майданчик №177 в примусовому порядку. Вказана вимога була надіслана відповідачу та отримана ним 06.02.2020. Також, наявний акт від 01.04.2020 у якому було встановлено, що на торгівельному майданчику №177 площею 6м2, розміщений кіоск ФОП Кондратюка Б.М., який використовується ним в господарській діяльності без договору оренди. Станом на 01.04.2020, кіоск, розміщений на торгівельному майданчику №177 від товару не звільнений, ФОП Кондратюк Б.М. продовжує використовувати його в своїй господарській діяльності. Комісія встановила неможливість переміщення кіоску на штраф майданчик, в зв`язку з невиконанням обов`язку щодо звільнення його від товару, який в ньому знаходиться і належить ФОП Кондратюку Б.М., про, що складений даний акт і підписаний членами комісії. При цьому, у акті міститься відмітка, що власник кіоску від підпису відмовився, дата 01.04.2020.

Отже, під час розгляду даного спору апеляційним господарським судом встановлено факт невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, наявність поважних причин або обставин, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно, відповідачем не доведено.

В той же час, не вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна свідчить про недобросовісність його поведінки.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин, вимога позивача про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик № 177, шляхом вивезення кіоску за межі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, враховуючи, що обов`язок з повернення орендованого майна як законом так і договором був покладений саме на орендаря (відповідача), останній під час розгляду справи не надав доказів того, що він повернув об`єкт оренди або вживав заходів з повернення об`єкта оренди орендодавцю, у зв`язку з чим позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача неустойку у розмірі подвійної орендної плати за час користування торгівельним майданчиком за період з 01.04.2018 по 01.01.2022.

Неустойка в розмірі 22849,00 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) нарахована позивачем за час користування торгівельними майданчиками за період з 01.04.2018 по 01.01.2022 є законною та обґрунтованою, а тому підлягає до стягнення в повному обсязі.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 4.2.5 договору передбачено, що у разі, якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, орендодавець переміщає тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торгівельному місці, на штрафмайданчик ринку.

Водночас, така умова договору є правом орендодавця, оскільки викладена в розділі 4.2 договору: "Орендодавець має право", а не його обов`язком, та застосовується за його волевиявленням і не може перешкоджати зверненню з позовом про звільнення орендованого майна та стягнення неустойки.

Тобто, позивач самостійно, на власний розсуд обирає для себе спосіб захисту своїх прав та/або законних інтересів, який він вважає найбільш ефективним, і якщо такий спосіб не суперечить договору або закону, суд не вправі відмовити в позові лише тому, що існував інший спосіб такого захисту.

До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд у постанові від 06.07.2021 у справі №906/562/20, від 08.06.2021 у справі №906/564/20, від 21.06.2021 у справі №906/561/20.

Таким чином на переконання колегії суддів, заявлені позовні вимоги Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" є обґрунтованими підтверджуються матеріалами справи, а тому колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов`язання ФОП Кондратюка Б.М. звільнити торгівельний майданчик № 177, від кіоску шляхом вивезення його за межі підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та стягнення з відповідача на користь позивача - 22849,00 грн неустойки.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні первісного позову, а доводи апелянта є такими, що підтверджуються матеріалами справи та заслуговують на увагу.

Щодо зустрічного позову колегія суддів вказує таке.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, які порушують права та інтереси особи, що оспорює такий правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України.

Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману.

У разі якщо сторона спірного правочину до та на момент вчинення цього правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

За матеріалами справи, підставою для визнання договору №363 від 31.12.2013 недійсним ФОП Кондратюк Борис Михайлович вказує, що ПР "Кооперативний ринок", не будучи власником майна у вигляді асфальтобетонного покриття та не маючи на нього жодних майнових прав та дозволу громади на розпорядження ним, ввівши позивача в оману, незаконно виступив в якості його власника, та не мав права передавати його в оренду іншим особам.

На підтвердження тверджень щодо відсутності у Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" титулу власника об`єкта оренди, відповідач за первісним позовом посилається на рішення Господарського суду Житомирської у справі №906/41/19, та вважає такі обставини преюдиційними.

Як зазначалося вище, вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначено Правилами торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, ДПА України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26 лютого 2002 року №57/188/84/105.

Пунктом 2 розділу 1 цих Правил передбачено, що ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій (далі - ринок).

Згідно з пунктом 13 вказаних Правил торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю та здійснення продажу продукції з прилавків, столів, транспортних засобів, причепів, візків, у тому числі ручних, у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

З наведених норм законодавства випливає, що торгівельне місце не можна ототожнювати з асфальтобетонним покриттям або земельною ділянкою, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє заперечення відповідача, про те, що ПР "Кооперативний ринок" не є власником асфальтобетонного покриття, на якому розташовані торгівельні майданчики.

Відносно посилань на постанову Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №906/41/19, слід вказати, що правовідносини між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівською міською ради щодо асфальтобетонного покриття не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача за зустрічним позовом щодо відсутності у відповідача за зустрічним позовом необхідного обсягу цивільної дієздатності в момент укладення договору оренди №363 від 31.12.2013.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції наголошує, що у даному випадку, за договором № 363 від 31.12.2013, об`єктом оренди є не асфальтобетонне покриття, як вказує Відповідач (за первісним позовом), а торгівельні майданчики, які є власністю саме орендодавця - Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", що встановлено постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 у справі №906/1030/15.

Також слід зауважити, що спір стосовно асфальтобетонного покриття можливий між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та особами - власниками або титульними володільцями цього майна. Проте у даній справі позивачем за зустрічним позовом є орендар за договором оренди, права та інтереси якого визначаються саме умовами договору, при цьому права та інтереси громади, якими обґрунтовано позовні вимоги, жодного відношення не мають до вказаних договірних відносин.

Разом з тим судова колегія зазначає, що використання торгівельного місця не є тотожним використанню земельної ділянки, хоч і передбачає таке використання. Правовідносини підприємства, що управляє ринком, та міської ради щодо земельної ділянки не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для спору.

За змістом положень процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновленню порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем (в даному випадку - за зустрічним позовом) способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, на позивача (в даному випадку - за зустрічним позовом) покладається обов`язок довести, які його права чи законні інтереси, як орендаря торгівельного місця, порушені оспорюваним договором, а суд повинен навести правові мотиви з яких він виходить, визнаючи порушеними відповідні права чи інтереси такого позивача.

За наведеного, судом апеляційної інстанції встановлено, що порушення свого права позивач не пов`язує з майновими правами на об`єкт оренди - торгівельні місця на ринку, а пов`язує з правами міської ради на земельну ділянку. При цьому, своїх прав щодо земельної ділянки позивач не доводить.

Таким чином, судова колегія приймає до уваги, що позивач не доводить ні своїх майнових прав на об`єкт оренди, ні своїх прав на земельну ділянку, а зазначає, що відповідні права на землю належать міській раді.

За викладеного суд зазначає, що кожна особа самостійно здійснює свої права; позивач не має повноважень на представництво прав та інтересів міської ради; порушення права Коростишівської міської ради доводити не може; майнові права на об`єкт оренди не є предметом спору у даному провадженні, оскільки позивач таких прав також не заявляє та не доводить.

Порушенням прав і охоронюваних законом інтересів орендаря є неможливість одержання ним того, на що він розраховував при укладенні договору, або його виконання призведе до звуження чи обмеження належного йому блага.

Враховуючи наведене у сукупності та зважаючи на те, що позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами наявності в діях відповідача за зустрічним позовом умисного введення його в оману при укладенні спірного договору, а також беручи до уваги те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено порушення своїх майнових прав чи законних інтересів, на переконання колегії суддів, господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди № 363 від 31.12.2013 на підставі вимог ст. 230 ЦК України.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи, при цьому є тотожними позовним вимогам.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 11.07.2022 у справі №906/557/20 щодо зустрічного позову прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Разом з тим, згідно із п.2 ч.1 ст.275 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Житомирської області від 11.07.2022 у справі №906/557/20 щодо первісного позову скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Крім того, в силу вимог ст. 129 ГПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги судовий збір за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.07.22 у справі №906/557/20 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.07.22 у справі №906/557/20 задоволити.

3. Рішення Господарського суду Житомирської області від 11.07.22 у справі №906/557/20 в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати. Прийняти нове рішення. Первісний позов задоволити.

4. Фізичній особі-підприємцю Кондратюку Борису Михайловичу звільнити торгівельний майданчик №177 від кіоску шляхом вивезення його за межі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок".

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кондратюка Бориса Михайловича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (12501, Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченко, буд. 40; ): 22849 (двадцять дві тисячі вісімсот сорок дев`ять ) грн 20 коп. неустойки; 4204 (чотири тисячі двісті чотири) грн 00 коп. судового збору за подачу позову та 6306 (шість тисяч триста шість) грн 00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги. Видати наказ.

6. Рішення Господарського суду Житомирської області від 11.07.22 у справі №906/557/20 в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

7. Доручити господарському суду Житомирської області видати накази на виконання цієї постанови.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

9. Справу №906/557/20 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "10" листопада 2022 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.