ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2022 р.м. Одеса Справа № 916/2126/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.

розглянувши справу № 916/2126/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження

за позовом: Квартирно-експлуаційного відділу м. Одеса /, адреса 65068, м. Одеса, вул. Армійська, 18, e-mail: /

до відповідача: фізичної особи-підприємця Семенова Олександра Вікторовича /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 /

про стягнення 366 805,24 грн

ВСТАНОВИВ:

29.08.2022 року Квартирно-експлуаційний відділ м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 2205/22/ до фізичної особи-підприємця Семенова Олександра Вікторовича про стягнення заборгованості за попереднім договором оренди № 8/2 від 21.05.2020 року у розмірі 366 805,24 грн, з яких:

- 6 192,34 грн орендна плата;

- 12 420,21 грн компенсація податку на землю;

- 13 998,71 грн пеня;

- 328 362,26 грн неустойка;

- 5 831,72 грн 3 % річних.

Позов обґрунтовано неналежним виконання з боку відповідача зобов`язань за попереднім договором оренди № 8/2 від 21.05.2020 року. Позивач вказує, що договір припинився 31.12.2020 року, проте відповідач продовжував користуватися майном та передав майно за актом приймання-передачі лише 07.07.2022 року.

Позов пред`явлено на підставі ст.ст. 6, 11, 525-526, 549, 611, 625-626, 627, 635, 759, 762, 785 ЦК України, ст.ст. 173, 193 ГК України.

Ухвалою суду від 05.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2126/22; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

До повноважень господарських судів не віднесено з`ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Ухвала суду по справі № 916/2126/22 про відкриття провадження у справі від 05.09.2022 року направлялась учасникам справи в порядку, визначеному положеннями Господарського процесуального кодексу України, зокрема відповідачу, за адресою, вказаною в позовній заяві (67810, Одеська обл., Овідіопольський р., с. Петродолинське, вул. 40 років Перемоги, 8, яка є його місцезнаходженням, що підтверджується Витягом в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), про що свідчить відтиск штампу вихідної кореспонденції на зворотньому боці другої сторінки цих ухвал з зазначенням адреси відповідача, рекомендованим листом з повідомленням про вручення з позначкою на конверті „Судова повістка.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

27.09.2022 року за вх. № 15902/22 на адресу Господарського суду Одеської області повернуто рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу з ухвалою суду від 05.09.2022 року, з якого вбачається повернення поштового відправлення з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання».

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.09.2022 року було оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач, обізнаний про розгляд справи № 916/2126/22, міг ознайомитися з текстом цієї ухвали.

Оскільки відповідач по справі не надав суду відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, суд в порядку ч. 9 ст. 165 ГПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено при безпосередньому дослідженні доказів, 21.05.2020 між сторонами було укладено Попередній договір оренди №8/2 (далі Договір), відповідно до п. 1.1. якого сторона-1 (позивач) передає, а сторона-2 (відповідач) приймає у тимчасове строкове платне користування (оренду) нерухоме військове майно (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору) виробнично-складське приміщення загальною площею 215,0 кв.м. (№12 за ГП) військового містечка №210, за адресою: м. Одеса, Світанку, 47 (у подальшому Майно), вартість якого визначена на 28.11.2019 року за незалежною оцінкою та становить 451 207,00 грн. (без ПДВ), тобто 2098,64 грн. за 1 кв.м.

Згідно п. 1.2 Договору, вищезазначене нерухоме майно було передане для розміщення майстерень, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів.

Відповідно до п. 2.1. Договору Сторона-2 вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору.

Згідно з п. 2.3 Договору, у разі припинення цього договору майно повертається Стороною-2 Стороні-1 в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу. Сторона-1 повинна скласти акт приймання-передачі та прийняти майно протягом одного місяця.

Згідно пункту 3.3 Договору, орендна оплата у розмірі 100% перераховується стороною-2 до Державного бюджету (на спеціальний реєстраційний рахунок сторони-1 в територіальному органі Державного казначейства), щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним на підставі виставлених рахунків та актів виконаних робіт.

Відповідно до п. 5.8. Договору, Сторона-2 зобов`язана, зокрема у разі припинення або розірвання Договору, повернути Стороні-1 майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі, з врахуванням нормального фізичного стану.

Відповідно до п.10.1., зазначений Договір діє з моменту підписання, а саме з 21.05.2020 р. до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору оренди, до 31.12.2020 р. В разі якщо жодна із сторін не заявить про свій намір припинити даний Договір, а основний договір не буде укладено, даний договір пролонгується, але не більше ніж до 21.05.2021 р.

Додатком №2 до договору є Акт приймання-передачі нерухомого військового майна від 21.05.2020 року.

21.05.2020 позивач та відповідач підписали Акт приймання-передачі нерухомого військового майна виробничо-складського приміщення площею 215,0 кв.м. (№12 за ГП), військового містечка №210 за адресою: м. Одеса, Світанку, 47, згідно з яким вказане нерухоме майно було передано ФОП Семенову О.

07.07.2022 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі нерухомого військового майна, відповідно до якого ФОП Семенов О. повертає КЕВ м. Одеса державне майно, а саме: виробничо-складське приміщення площею 215,0 кв.м. (№12 за ГП), військового містечка №210 за адресою: м. Одеса, Світанку, 47.

Матеріали справи містять попередження, претензій, які направлялися позивачем відповідачу. Також матеріали справи містять рахунки, виставлені позивачем, для оплати відповідачем орендної плати та компенсації податку на землю.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Зважаючи на викладене, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Суд зауважує на тому, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як було встановлено судом, 21.05.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір оренди №8/2, відповідно до п. 1.1. якого сторона-1 (позивач) передає, а сторона-2 (відповідач) приймає у тимчасове строкове платне користування (оренду)

нерухоме військове майно (до моменту завершення процедури оформлення укладення основного договору).

Відповідно до положень ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема, будинки, споруди.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України".

Порядком надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду від 11 травня 2000 року № 778 передбачено обов`язкове проведення експертної оцінки майна, яке передається в оренду. Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.

Нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що етапами укладення договору оренди державного майна є: одержання дозволу Фонду державного майна України чи його регіональних відділень на право оренди, проведення конкурсу, здійснення експертної оцінки майна, що орендується та проведення відповідних розрахунків орендної плати.

Таким чином, укладенню договору оренди державного майна обов`язково має передувати одержання дозволу Фонду державного майна України чи його регіональних відділень на право оренди, проведення конкурсу, здійснення оцінки вартості майна, що впливає на встановлення розміру орендної плати, яка є істотною умовою такого виду договорів. Відсутність проведення зазначених дій не є підставою виникнення у сторін правовідносин будь-яких зобов`язань.

Судом встановлено, що після закінчення укладеного з КЕВ м. Одеса попереднього договору основний договір оренди з відповідачем не було укладено.

Згідно приписів ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 6, 627 ЦК України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК).

Аналогічну норму містить стаття 182 Господарського кодексу України, відповідно до якої за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Розрахунок заборгованості, який здійснений позивачем, та згідно з яким заборгованість відповідача за договором оренди становить 366 805,24 грн, з яких: 6 192,34 грн орендна плата; 12 420,21 грн компенсація податку на землю; 13 998,71 грн пеня; 328 362,26 грн неустойка; 5 831,72 грн 3 % річних.

Отже, в силу правової конструкції попереднього договору, визначеної статтями 635 Цивільного кодексу України та статтею 182 Господарського кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть.

Як вбачається зі змісту укладеного сторонами попереднього договору, окрім зобов`язання укласти основний договір оренди, сторони також домовилися про те, що відповідач може до моменту підписання основного договору використовувати частину нежитлового приміщення (п. 1.1. Договору) за щомісячну плату.

При цьому, вказаний попередній договір не визнано судом недійним, сторонами не заявлено суду відповідних вимог, а в силу положень ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас господарським судом на підставі ч. 4 ст.236 ГПК України враховується правовий висновок, який встановлений у Постанові Верховного Суду від 15 липня 2019 року у справі №926/225/17, та згідно з яким Верховний Суд вважає за необхідне зауважити на тому, що господарські суди, розглядаючи цей спір про стягнення неустойки за попереднім договором на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, не з`ясували правову природу цього договору, тоді як відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір лише встановлює обов`язок сторін протягом певного періоду (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Будь-які інші зобов`язання сторін попереднім договором встановлюватися не можуть. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Основна правова мета попереднього договору полягає у виконанні ним двох функцій: 1) спонукання до укладення основного договору, 2) фіксації умов основного договору. В силу попереднього договору сторони не мають права вимагати реального виконання зобов`язання, встановленого основним договором (передати майно, виконати роботу).

Приймаючи до уваги зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за Попереднім договором у розмірі 38 442,98 грн (орендна плата, компенсація податку на землю, пеня, 3 % річних) не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами не виникли орендні правовідносини, урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Законами України Про оренду державного та комунального майна, Про правовий режим майна у Збройних Силах України та Про господарську діяльність у Збройних Силах України у зв`язку із чим у позивача відсутнє право вимоги реального виконання зобов`язання, що встановлюється основним, а не попереднім договором.

Окрім того, суд зазначає, що вимоги щодо стягнення з відповідача неустойки згідно з ч.2 ст.785 ГПК України у розмірі 328 362,26 грн не можуть бути задоволені, із врахуванням вищевикладених судом обставин щодо відсутності у позивача права вимоги реального виконання зобов`язання що встановлюється основним, а не попереднім договором.

При цьому суд зазначає, що фактична передача майна, проведення відповідачем орендних платежів та повернення майна за актом, за відсутності укладеного між сторонами Основного договору оренди, - здійснювалось в порушення вимог чинного законодавства і не приймаються судом до уваги при вирішенні спору по цій справі.

У зв`язку з цим суд не вбачає необхідності надання оцінки доказам здійснення відповідачем платежів по Попередньому договору оренди і, відповідно, наявності чи відсутності боргу з орендної плати, оскільки зобов`язань між сторонами щодо сплати орендної плати не виникло через відсутність Основного договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Проаналізувавши встановлені обставини в їх сукупності, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги Квартирно-експлуаційного відділу м. Одеса не підлягають задоволенню, так як зобов`язань між сторонами не виникло через відсутність Основного договору оренди.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судовий збір в порядку ст. 129 ГПК України позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 237-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Квартирно-експлуаційного відділу м. Одеса фізичної особи-підприємця Семенова Олександра Вікторовича про стягнення 366 805,24 грн відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення складено та підписано 09 листопада 2022 р.

Суддя Н.Д. Петренко