ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022 року м. Дніпро Справа № 32/257-10

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач),

суддів: Іванова О.Г., Дарміна М.О..

секретар судового засідання: Манець О.В.

представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

від скаржника: Марінеско А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010р. (суддя Васильєв О.Ю., м. Дніпро) у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро", м. Дніпро

до відповідача: Дніпропетровської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства "Динамо України", м. Дніпро

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» ( Позивач ) звернулося з позовом до Дніпропетровської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України» ( Відповідач ) про визнання права власності на нерухоме майно водно- спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 13 А; яка складається із наступних обєктів: літ. А-1 будівля водноспортивної бази площею 374,2 кв.м.; №1, 2- огорожа; І,ІІ мостіння; літ. Б-1 побутове приміщення площею 18,6 кв.м.; літ.В-1 побутове приміщення площею 22,1 кв.м.; літ.Ж-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ.З-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ.Г тимчасова будівля площею 6,7 кв.м.; літ.Д тимчасова будівля площею 14,4 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на внесення спірного майна Відповідачем до статутного фонду ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро», учасниками якого є Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України» та приписи ст. 12 Закону України «Про господарські товариства », ст. 392 ЦК України.

Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України» ( Відповідач ) проти задоволення позовних вимог не заперечувала та підтвердила фактичні обставини, викладені у позовній заяві.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. ( з урахуванням ухвали про виправлення опискик від 22.10.2010 р. ) позовні вимоги задоволено частково, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" право власності на нерухоме майно водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А, яка складається із наступних об`єктів літ. А-1 будівля водно-спортивної бази, площею 348,3 кв.м.; № 1, 2 - огорожа; I, II мостіння; літ. Г тимчасова будівля, площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля, площею 14,4 кв.м..

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до вимог ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства як вклад до статутного капіталу. Аналогічні приписи містяться у ст. 12 Закону України «Про господарські товариства ». Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

2. Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Дніпровська міська рада, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Одночасно, в апеляційній скарзі Скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення про права та інтереси територіальної громади міста без залучення до участі у справі Дніпровської міської ради, оскільки винесеним судом рішенням фактично вирішено долю не лише водно-спортивної бази, але і земельної ділянки, яка не належала сторонам по справі, не була приватизована іншими особами та на день винесення оскаржуваного рішення, знаходилась у комунальній власності територіальної громади міста. Отже, з володіння територіальної громади міста Дніпро, за результатами постановления оскаржуваного рішення, поза волею власника вибула земельна ділянка за адресою: вулиця Набережна Перемоги, будинок 13-А в місті Дніпрі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що про існування оскаржуваного рішення дізнався лише 05.08.2022 р., отримавши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Водночас, на думку Скаржника, суд першої інстанції, встановивши, що Відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, мав встановити, що визнання такого позову не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Проте, таких дій судом здійснено не було. Суд не з`ясував наявність права власності на спірне нерухоме майно та наявність документів які б були підставою розпорядження таким майном, зокрема його передачі до статутного капіталу товариства.

При цьому Скаржник зазначає, що Позивач набув право власності на земельну ділянку у спосіб, який лише за формальними ознаками має вигляд законного, оскільки зазначений об`єкт нерухомого майна мав статус «об`єкту комунальної власності», в дійсності ж це майно й не належало Відповідачу на праві власності. Проте, обставин, на підтвердження наявності правовстановлюючих документів у Відповідача на земельну ділянку, що розташована за адресою: вулиця Набережна Перемоги, будинок 13-А в місті Дніпро, судом першої інстанції встановлено не було.

Скаржник наголошує на тому, що судом першої інстанції застосовано ст. 392 ЦК України, яка не підлягає застосуванню. Оскільки зазначена норма має застосовуватись за умов невизнання права власності Відповідачем. Проте останній проти задоволення позовних вимог не заперечував та підтверджував фактичні обставини справи. Таким чином, права Позивача Відповідачем не оспорювались. Більше того, єдиною особою, яка не визнавала право власності на нерухоме майно, відповідно до змісту оскаржуваного рішення, є КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. Проте, Позивачем не зазначено в якості Відповідача - КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради.

Крім того, Скаржник звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції були поверхово досліджені обставини справи, не було встановлено обставини, які підлягають доказуванню та не вжито всіх заходів для встановлення істини по справі, також не встановлювалось чи наявна самочинність будівництва нерухомого майна, введення його в експлуатацію тощо. Спірні правовідносини виникли щодо об`єктів нерухомого майна, що розташовані на території міста Дніпро, по вулиці Набережній Перемоги, 13А, право власності на які протиправно визнано на підставі рішення Господарського суд Дніпропетровської області за Товариством з обмеженою відповідальністю «Будсервіс Динамо Дніпро».

Скаржник вважає, що ухвалення оскаржуваного рішення Господарського суду Дніпропетровської області порушує права та інтереси територіальної громади міста Дніпра, оскільки, рішення фактично обмежило права Дніпровської міської ради на володіння, розпорядження земельної ділянки, як власника, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України.

Відтак, на думку Скаржника, суд першої інстанції формально підійшов до дослідження доказів по справі та не надав їм належної оцінки. Більше того, оскаржуване рішення ідентичне до змісту позовної заяви, що є неприйнятним.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" ( Позивач ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою та просить апеляційний суд в задоволенні апеляційної скарги Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області у господарській справі № 32/257-10 відмовити. Закрити апеляційне провадження у господарській справі № 32/257-10 у відповідності до приписів ст. 264 ГПК України. Розгляд апеляційної скарги відкласти в термін визначений судом. Витребувати від Комунального підприємства "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради для огляду в судовому засіданні оригінал реєстраційної/інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, буд. 13А. Витребувати від Дніпровської міської ради для огляду у судовому засіданні матеріали справи щодо присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, буд. 13А.

Зокрема, Товариство посилається на те, що у Дніпровській міській раді ще у 2009 році була у наявності інформації щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, права власності яких оскаржується вимогами апеляційної скарги у даному апеляційному провадженні. Не відповідають дійсності твердження Дніпровської міської ради про те, що станом на 2009 рік, у Відповідача у даній справі не було правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на нерухоме майно за адресою місто Дніпропетровськ вулиця Набережна Перемоги, 13А. Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України» у 2009 році була власником об`єктів нерухомого майна, а тому законно їх внесла до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервіс Динамо Дніпро», а останнє в свою чергу в відповідності до вимог чинного законодавства отримало у власність нерухоме майно на підставі оскаржуваного судового рішення у господарській справі.

Товариство також вказує на те, що виходячи із системного аналізу процесуального права, передумовою вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи ( яка є органом місцевого самоврядування ), поданою після 15.12.2017 р., на рішення, ухвалене судом до набрання чинності редакцією ГПК України з 15.12.2017 р., є розгляд та вирішення питання розповсюдження присічного річного строку для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Такий правовий висновок за подібних правовідносин викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 21.02.2019 р. в справі № 908/1141/15-г. Тобто у даному випадку на Дніпровську міську раду як орган місцевого самоврядування, поширюється присічний річний строк на оскарження рішення суду першої інстанції, що, у свою чергу, передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження. Такого ж висновку за подібних правовідносин дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 р. в справі № 2-1678/05 ( провадження № 14-262цс19 ).

Крім того, Товариство зазначає про те, що у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради поданою після спливу річного строку з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 15.08.2022 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кощеєв І.М. (доповідач), судді Іванов О.Г., Дармін М.О..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.08.2022 р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 32/257-10. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010р. по справі № 32/257-10 відкладено до надходження матеріалів оскарження до суду апеляційної інстанції.

26.08.2022 р. матеріали справи № 32/257-10 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 29.08.2022 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Іванова О.Г., Дарміна М.О., призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 32/257-10, відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами.

Автоматичною системою документообігу для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження у справі визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Березкіної О.В., Антоніка С.Г..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.08.2022 р. поновлено Дніпровській міській раді строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 29.09.2022 р..

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 28.09.2022 р., у зв`язку з виходом на роботу суддів Іванова О.Г. та Дамріна М.О.- членів колегії, визначених протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2022 р., для дотримання принципу незмінності колегії суддів при розгляді справи здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі № 32/257-10, відповідно до якої визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді: Іванов О.Г., Дармін М.О..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.09.2022 р., колегією суддів: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді: Іванов О.Г., Дармін М.О., апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. прийнято до свого провадження.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.09.2022 р. розгляд апеляційної скарги, за клопотанням Позивача було відкладено на 03.11.2022 р..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.11.2022 р. залучено Дніпровську міську раду до участі у справі № 32/257-10 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача.

Позивач та Відповідач вдруге не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Як зазначалося раніше, Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційний суд знов відкласти розгляд апеляційної скарги, а також витребувати: від Комунального підприємства "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради для огляду в судовому засіданні оригінал реєстраційної/інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, буд. 13А; від Дніпровської міської ради для огляду у судовому засіданні матеріали справи щодо присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, буд. 13А.

З приводу клопотання Позивача про чергове відкладення розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ч. 1 ст. 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі Осман проти Сполученого королівства та від 19 червня 2001 року у справі Креуз проти Польщі Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Розумність строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі G. B. проти Франції), тощо. Отже, поняття розумний строк є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 р. у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі Цихановський проти України (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ Смірнова проти України (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), Карнаушенко проти України (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 р. у справі № 910/12842/17 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 р. у справі № 361/8331/18 зробив правовий висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.07.2022 р. у справі № 918/539/16.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В свою чергу, згідно приписів ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цим правом останні розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим відхилити чергове клопотання Позивача про відкладення розгляду апеляційної скарги та здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників сторін.

Апеляційним судом було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Щодо клопотання Позивача викладеного у відзиві на апеляційну скаргу стосовно витребування у Комунального підприємства "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради для огляду у судовому засіданні певні документи, то суд апеляційної інстанції вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що вона взагалі не обгрунтоване заявником, а також виходячи з приписів ст. 269 ГПК України, якими встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В судовому засіданні 03.11.2022 р., оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

7. Встановлені судом обставини справи

Як зазначалося раніше, ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Динамо`України, в якому просило визнати право власності на нерухоме майно водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 13 А; яка складається із наступних обєктів: літ. А-1 будівля водноспортивної бази площею 374,2 кв.м.; № 1, 2- огорожа; І, ІІ мостіння; літ. Б-1 побутове приміщення площею 18,6 кв.м.; літ. В-1 побутове приміщення площею 22,1 кв.м.; літ.Ж-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ. З-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ. Г тимчасова будівля площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля площею 14,4 кв.м..

В обгрунтування позовних вимог, ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» зазначило наступні обставини: 27.10.2007 р. на засіданні президії ради Дніпропетровської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України було прийнято рішення про створення ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» та затвердження його Статуту. Рішенням установчих зборів учасників ( протокол № 1 від 28.01.2008 р. ) створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Будсервіс Динамо Дніпро», утворено його статутний фонд ( капітал ) у розмірі 51 500,00 грн. та розподілено його між учасниками товариства наступним чином: ТОВ «Спетеплотехніка» - 50 %, Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо`України - 50 %; затверджено статут товариства. 25.05.2010 р. державним реєстратором Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ( статуту ) ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро», відповідно до змісту якого це товариство створено шляхом обєднання майна, грошових внесків учасників та їх підприємницької діяльності згідно із Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про господарські товариства», інших законодавчих актів України з метою отримання прибутку та наступного його розподілу між учасниками. Учасниками цього товариства є: Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо`України та гр. ОСОБА_1. Розділом 3 статуту врегульовані питання майна, статутного капіталу, фондів та прибутку ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро», а саме визначено, що товариство є власником майна, яке передане йому у власність учасниками як внески, продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законодавством ( п. 3.1. ). Вкладом учасників товариства до статутного капіталу можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, право користування землею, водою., та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також немайнові права і грошові кошти ( п. 3.2. ) Для забезпечення діяльності товариства за рахунок грошових внесків та за рахунок майна учасників сформовано статутний капітал у розмірі 177 414,48 грн., який розподіляється між учасниками у наступному співвідношенні: Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо`України - 50 % та громадянин ОСОБА_1 - також 50 %. Статутний капітал товариства формується наступним чином: учасники внесли до статутного капіталу майно, яке належить їм на правах власності, а саме: Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо`України ( компютер, вартістю 7900,00 грн.; набір офісної меблі, вартістю 5 100,00 грн.; кондиціонер, вартістю 4 650,00 грн.; набір офісної меблі, вартістю 4 900,00 грн.; телевізор, вартістю 8 100,00 грн.; будівля водно-спортивної бази м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 13 А, вартістю 62 957,24 грн.; разом 88 707,24 грн. Громадянин ОСОБА_1.: ноутбук Samsung, вартістю 8 500,00 грн.; сканер-принтер, вартістю 1 800,00 грн.; компютер, вартістю 7 300,00 грн.; набір офісної меблі, вартістю 4 900,00 грн.; кондиціонер, вартістю 3 250,00 грн.; грошові внески 62 957,24 грн.; разом 88 707,24 грн.. Згідно до акту приймання-передачі від 04.12.1988 р. приміщення водно-спортивної бази по Набережній Перемоги було передано облраді «Динамо». Відповідно до довідки № 55 від 30.08.2010 р. станом на 01.08.2010 р. балансова вартість водно-спортивної бази м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 13 А; складає 57 170,40 грн.. В травні 2010 року, ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» звернулося до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради із заявою про видачу витягу із реєстру права власності на вищезазначену водно-спортивну базу, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А. Бюро технічної інвентаризації було виготовлено відповідний технічний паспорт будівлі водноспортивної бази, але відмовлено у видачі документу, що посвідчував би право власності ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» на спірне нерухоме майно, оскільки Позивачем не було надано належного право встановлювального документа.

Згідно із вищезазначеним технічним паспортом виготовленим Бюро технічної інвентаризації - водноспортивна база складається із наступних обєктів: літ. А-1 будівля водноспортивної бази площею 374,2 кв.м.; № 1,2- огорожа; І,ІІ мостіння; літ. Б-1 побутове приміщення площею 18,6 кв.м.; літ. В-1 побутове приміщення площею 22,1 кв.м.; літ.Ж-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ. З-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ. Г тимчасова будівля площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля площею 14,4 кв.м. При цьому на зворотньому боці титульного аркушу технічного паспорту наявні дані про самовільне будівництво побутових приміщень літери Б-1, В-1, Ж-1 та З-1.

Розпорядженням міського голови м. Дніпропетровська від 23.04.2009 р. № 367-р будівлі воно-спортивної бази по вул. Набережній Перемоги присвоєна адреса вул. Набережна Перемоги, 13 А. При цьому у довідці зазначено , що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно та право на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України ( Відповідач ) проти задоволення позовних вимог не заперечувала та підтвердила фактичні обставини, викладені у позовній заяві.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. ( з урахуванням ухвали про виправлення опискик від 22.10.2010 р. ) позовні вимоги задоволено частково, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" право власності на нерухоме майно водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А, яка складається із наступних об`єктів літ. А-1 будівля водно-спортивної бази, площею 348,3 кв.м.; № 1,2 - огорожа; I,II мостіння; літ. Г тимчасова будівля, площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля, площею 14,4 кв.м..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на ст. 115 ЦК України, 12 Закону України «Про господарські товариства », відповідно до яких господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства як вклад до статутного ( складеного ) капіталу. Разом з цим зазначив ст. 392 ЦК України, яка передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Вирішуючи питання про те, чи судове рішення, яке оскаржується Дніпровською міською радою, яка не брала участі у справі, стосується прав та обов`язків цієї особи, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 19.06.2018 р. у справі № 910/18705/17, від 11.07.2018 р. у справі № 911/2635/17, від 03.06.2019 р. у справі № 910/6767/17, від 25.10.2019 р. у справі № 910/16430/14, від 05.05.2020 р. у справі № 910/9254/18; ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 р. у справі № 504/2457/15-ц.

Апеляційний суд звертає увагу, що в такому випадку, прийняте рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі, а й її процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі № 910/22354/15, від 09.06.2018 р. у справі № 910/18705/17, від 19.06.2018 р. у справі № 904/1192/16 та від 11.07.2018 р. у справі № 910/2635/17 полягає в тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою собою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Питання обґрунтування особою власного процесуального інтересу щодо порушених прав вирішується після відкриття апеляційного провадження (постанова Касаційного господарського суду від 06.08.2018 р. у справі 910/14369/16, постанова об`єднаної палати КГС від 21.02.2019 р. у справі №908/1141/15-г).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Позивач просив суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" право власності на нерухоме майно водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А, яка складається із наступних об`єктів літ. А-1 будівля водно-спортивної бази, площею 348,3 кв.м.; № 1,2 - огорожа; I,II мостіння; літ. Г тимчасова будівля, площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля, площею 14,4 кв.м..

Відповідачем у спірних правовідносинах Позивач визначив Дніпропетровську обласну організацію фізкультурно-спортивного товариства "Динамо України".

Судом першої інстанції позовні вимоги було задоволено в повному обсязі.

Разом з тим, приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд залишив поза увагою наступні обставини.

Відповідно до ст. ст. 5, 7 Конституції України (254к/96-ВР) носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

За приписами ст. 2 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, від 01.01.2004 р. ) учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 172 Цивільного кодексу України).

За положеннями ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" ( тут і надалі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, від 06.04.2004 р. ) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, позабюджетні цільові (в тому числі валютні) та інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно ст. 92 Конституції України (254к/96-ВР) правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Комунальна власність - самостійна форма власності, яка за Конституцією України, є власністю територіальної громади.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Як передбачено ст. 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

За змістом ч.ч. 1, 5, 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 13 Конституції України (254к/96-ВР)).

Згідно ст. 14 Конституції України (254к/96-ВР) право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України 254к/96-ВР.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, від 04.06.2004 р. ) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Аналіз вищенаведених норм законодавства у поєднанні із ст. ст. 177, 181 глави 30 Цивільного кодексу України дає підстав для висновку, що земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої уповноважені органи приймають участь в земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Земельна ділянка, яка розташована під нерухоммим майном водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетро, вул. Набережна Перемоги, 13 А, належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра ( колишня назва Дніпропетровськ ), від імені та в інтересах якої відповідні повноваження власника здійснює Дніпровська міська рада, яка на момент виникнення спірних правовідносин йменувалася Дніпропетровська міська рада.

Згідно ст. 376 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин ) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Як було передбачено ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент звернення позивача із позовом, розгляду і вирішення справи судом першої інстанції ) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Колегія суддів зауважує, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості було закріплено статтею 30 Земельного кодексу України від 1992 р. ( що була чинна до 01.01.2002 р.) та в подальшому було закріплено статтею 120 Земельного кодексу України. Крім того, він був також встановлений ст. 377 ЦК України ( в редакції від 01.01.2004 р.). Всі ці норми багаторазово змінювались.

У постанові від 16.06.2020 р. у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи ст. 120 ЗК України, вказала, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою. Враховуючи цей принцип Суд зробив висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

В свою чергу, аналізуючи положення ст. 120 ЗК України, ст. 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. За таких обставин законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти, за попереднім власником. Однак, законодавець даною нормою не обмежує можливості застосування визначених статтею 346 ЦК України способів припинення права власності на таку земельну ділянку та не виключає можливості застосування загальних гарантій непорушності права приватної власності, передбачених статтею 41 Конституції України.

Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" право власності на нерухоме майно водно-спортивної бази, яка складається із наступних об`єктів літ. А-1 будівля водно-спортивної бази, площею 348,3 кв.м.; № 1,2 - огорожа; I,II мостіння; літ. Г тимчасова будівля, площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля, площею 14,4 кв.м.. розташованого на земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А.

Таким чином, судом першої інстанції було прийнято рішення, яким в силу приписів ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України зачіпаються права та інтереси власника земельної ділянки, на якій знаходиться означене нерухоме майно, територіальної громади міста Дніпропетровськ в особі Дніпропетровської міської ради, тобто, вирішено питання про інтереси, права та обов`язки особи, яка не брала участі в розгляді справи, фактично змінивши їх обсяг.

Відтак, апеляційний суд, встановивши, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. порушує майнові права та законні інтереси територіальної громади міста Дніпро, а справа № 32/257-10 була вирішена без залучення уповноваженого представницького органу Дніпропетровської міської ради, доходить висновку про обґрунтованість доводів Скаржника Дніпровської міської ради в цій частині апеляційної скарги та необхідність залучення її як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача.

Так, зі змісту Глави 4 Розділу 1 Загальні положення ГПК України вбачається, що до складу учасників судового процесу віднесено: учасників справи (сторони; треті особи; органи та особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб); представників та інших учасників судового процесу (помічник судді, секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, експерт з питань права, перекладач, спеціаліст).

За загальним правилом, визначеним ГПК України, деякі процесуальні дії, пов`язані з визначенням складу учасників судового процесу під час розгляду справи в порядку загального позовного провадження можуть бути здійснені лише до закінчення підготовчого провадження, зокрема: залучення співвідповідача ( ч. 1 ст. 48 ГПК України ); заміна первісного відповідача належним відповідачем ( ч. 2 ст. 48 ГПК України ); вступ у справу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ( ст. 49 ГПК України ); залучення у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ( ст. 50 ГПК України ).

При цьому деякі з вказаних процесуальних дій можуть бути здійснені на іншій стадії розгляду справи - лише за наявності відповідних обумовлених ГПК України причин (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.01.2020 р. у справі № 910/114/19 ).

Порядок залучення судом до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, врегульовано ст. 50 ГПК України, зокрема ч. 2 якої визначено, що якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Натомість, усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема в постановах від 10.05.2018 р. у справі № 910/22354/15, від 11.07.2018 р. у справі № 911/2635/17, від 11.12.2018 р. у справі №916/2878/14 визначено алгоритм дій суду в разі порушення апеляційного провадження за апеляційною скаргою не залученої до участі у справі особи, який полягає в наступному.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Наслідком залучення судом апеляційної інстанції до участі у справі особи, про права, обов`язки та (або) інтереси якої прийнято рішення у справі, є скасування оскаржуваного судового рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України метою апеляційного перегляду справи є перевірка апеляційним судом правильності й законності рішення суду першої інстанції, а спосіб досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно. При цьому в разі допущення процесуальних порушень, перелічених у ч. 3 ст. 277 ГПК України, рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, тому у цьому випадку суд апеляційної інстанції після скасування такого рішення зобов`язаний здійснити повторний розгляд заявлених позовних вимог по суті в повному обсязі незалежно від доводів апеляційної скарги, що прямо випливає зі змісту зазначеної процесуальної норми та положень ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.07.2018 р. у справі № 911/2635/17, від 03.04.2019 р. у справі № 909/68/18; постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 р. у справі № 62/112.

Враховуючи приписи п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України та зважаючи на те, що допущене Господарським судом Дніпропетровської області порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р., що є наслідком повторного розгляду справи № 32/257-10.

Обов`язок розгляду апеляційним судом заявлених позовних вимог по суті в повному обсязі незалежно від доводів апеляційної скарги, прямо передбачений ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно до акту приймання-передачі від 04.12.1988 р. приміщення водно-спортивної бази по Набережній Перемоги було передано облраді «Динамо».

Розпорядженням міського голови м. Дніпропетровська від 23.04.2009 р. № 367-р будівлі воно-спортивної бази по вул. Набережній Перемоги присвоєна адреса вул. Набережна Перемоги, 13 А. При цьому у довідці зазначено , що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно та право на земельну ділянку.

25.05.2010 р. державним реєстратором Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ( статуту ) ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро», відповідно до змісту якого товариство створено шляхом об`єднання майна, грошових внесків учасників та їх підприємницької діяльності згідно із Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про господарські товариства», інших законодавчих актів України з метою отримання прибутку та наступного його розподілу між учасниками. Учасниками цього товариства є: Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України та гр. ОСОБА_1. Статутний капітал товариства формується наступним чином: учасники внесли до статутного капіталу майно, яке належить їм на правах власності, а саме: Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо`України ( компютер, вартістю 7900,00 грн.; набір офісної меблі, вартістю 5 100,00 грн.; кондиціонер, вартістю 4 650,00 грн.; набір офісної меблі, вартістю 4 900,00 грн.; телевізор, вартістю 8 100,00 грн.; будівля водно-спортивної бази м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 13 А, вартістю 62 957,24 грн.; разом 88 707,24 грн. Громадянин ОСОБА_1.: ноутбук Samsung, вартістю 8 500,00 грн.; сканер-принтер, вартістю 1 800,00 грн.; компютер, вартістю 7 300,00 грн.; набір офісної меблі, вартістю 4 900,00 грн.; кондиціонер, вартістю 3 250,00 грн.; грошові внески 62 957,24 грн.; разом 88 707,24 грн..

В травні 2010 року, ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро`звернулося до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради із заявою про видачу витягу із реєстру права власності на вищезазначену водно-спортивну базу, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А. Бюро технічної інвентаризації було виготовлено відповідний технічний паспорт будівлі водноспортивної бази, але відмовлено у видачі документу, що посвідчував би право власності ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» на спірне нерухоме майно, оскільки Позивачем не було надано належного право встановлювального документа.

Згідно із вищезазначеним технічним паспортом водноспортивна база складається із наступних обєктів: літ.А-1 будівля водноспортивної бази площею 374,2 кв.м.; №1,2- огорожа; І,ІІ мостіння; літ.Б-1 побутове приміщення площею 18,6 кв.м.; літ.В-1 побутове приміщення площею 22,1 кв.м.; літ.Ж-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ.З-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ.Г тимчасова будівля площею 6,7 кв.м.; літ.Д тимчасова будівля площею 14,4 кв.м. При цьому на зворотньому боці титульного аркушу технічного паспорту наявні дані про самовільне будівництво побутових приміщень літери Б-1, В-1, Ж-1 та З-1.

Звертаючись з позовом до Господарського суду Дніпропетровської області про визнання права власності на зазначений перелік об`єктів, матеріальними підставами позову Позивач визначив ст.12 Закону України «Про господарські товариства », ст. 392 ЦК України.

Згідно ст. 325 ЦК України (тут і надалі в редакції, що діяла на момент звернення із позовною заявою, розгляду та вирішення справи судом першої інстанції ) суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм розділу 1 книги 3 ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України.

В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Так, підставою для застосування статті 392 ЦК України є оспорювання чи невизнання іншою особою належного Позивачу права.

Якщо особі належить певне суб`єктивне право на річ, то така особа вправі звернутися до суду з вимогою про визнання за нею цього права.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 р. у справі № 920/615/16.

При цьому передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18.

Як вже було зазначено, виникнення у Позивача права власності на спірне нерухоме майно пов`язане з внесенням його Відповідачем до статутного капіталу товариства.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що вказане у позові майно належало Відповідачеві на праві власності, а тому в даній справі суд не міг застосувати і положення ст. 392 ЦК України, оскільки за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у Позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

При цьому у даній справі визначений Позивачем Відповідач не оспорює, не заперечує права Позивача, тобто спір між сторонами - відсутній.

В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції взагалі не навів мотивів прийняття такого рішення та не надав правову оцінку вищенаведеному, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в той час, як суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Така правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2019 р. у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 р. у справі № 910/11511/18.

Слід наголосити, що вирішуючи спір по суті, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з положеннями статей 2, 4, 5 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже задоволення судом позову можливе лише за умови доведення Позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту (правовий висновок Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду наведена в постанові від 09.10.2018 р. у справі № 910/2062/18 ).

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє Позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 р. у справі № 525/505/16-ц ).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного Позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічний висновок наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2018 р. у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 р. у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 р. у справі № 922/1500/18, від 31.10.2019 р. у справі № 916/1134/18, від 24.12.2019 р. у справі № 902/377/19, від 02.04.2020 р. у справі № 910/7160/19, від 01.07.2021 р. у справі № 910/7029/20.

Щодо посилання Позивача викладеного у відзиві на апеляційну скаргу, що у даному випадку на Дніпровську міську раду як орган місцевого самоврядування, поширюється присічний річний строк на оскарження рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як зазначалося раніше, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.08.2022 р. було поновлено Дніпровській міській раді строк на апеляційне оскарження.

Так, згідно з пунктом 13 частини першої Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України, в редакції, чинній з 15.12.2017 р., судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, за частиною третьою ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже, судові рішення, що ухвалені до 15.12.2017 р., тобто до набрання чинності ГПК України в редакції Закону № 2147-VIII, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, проте розгляд таких скарг здійснюється за правилами, встановленими ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 р.. Наведений висновок викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2018 у справі № 54/239.

Втім, враховуючи, що оскаржуване в апеляційному порядку рішення Господарського суду Дніпропетровської області, ухвалене 30.10.2010 р. до врегулювання питання щодо строку апеляційного оскарження підлягали застосуванню норми ГПК України в редакції із змінами, внесеними Законом № 2453-VI від 03.08.2010 р., яка була чинна на час ухвалення рішення місцевим господарським судом.

При цьому, статтею 93 ГПК України у відповідній редакції було передбачено, що апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п`яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статгі 84 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, яка подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо апеляційний господарський суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для відновлення строку, про що постановлюється ухвала. Розгляд заяви особи про поновлення строку на подання апеляційної скарги здійснюється одним із суддів колегії суддів апеляційного господарського суду, склад якої визначений при реєстрації справи відповідно до положень частини четвертої статті 91 цього Кодексу.

Таким чином, наведена норма в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення та подання апеляційної скарги не містила положення про встановлення присічного річного процесуального строку для поновлення строку апеляційного оскарження.

Разом з цим, враховуючи, що апеляційну скаргу Дніпровська міська рада подало у серпні 2022 року, тобто на час дії ГПК України у відповідній редакції після 15.12.2017 р., відповідно до частини другої статті 261 якого незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної - скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на. апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Таким чином, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного рішення, пропущений процесуальний строк може бути поновлено у разі, якщо апеляційну скаргу подано особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у справі, щодо якої суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Посилання Позивача у відзиві на апеляційну скаргу на постанови Верховного Суду від 21.02.2019 р. у справі № 908/1141/15-г та від 19.06.2019 р. у справі № 2-1678/05 відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки правові позиції Верховного Суду, викладені у названих постановах, не є релевантними до обставин цієї справи та відповідне судове рішення приймалося за іншої фактично-доказової бази.

Враховуючи усе вищевикладене, а саме недоведеність Позивачем наявності в нього відповідного права ( охоронюваного законом інтересу ), обставин його порушення Відповідачем, за умов відсутності спору між сторонами щодо власності на спірне нерухоме майно, колегія суддів доходить висновку, що ТОВ "Будсервіс Динамо Дніпро" не доведено наявності передумов та матеріальних підстав для захисту права власності у судовому порядку, що є правовими підставами для відмови у позові.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі Шенк проти Швейцарії (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Згідно п. 2 та 4 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України).

З огляду на наведене, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. у справі № 32/257-10 належить скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

10. Судові витрати

Відповідно до п. б ч. 4 ст. 282 ГПК України, у зв`язку зі скасуванням судового акту попередньої інстанції і ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову, підлягають новому перерозподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з ч. 4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги Дніпровської міської ради, судові витрати, понесені Скаржником підлягають відшкодуванню та покладаються на Позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010р. у справі № 32/257-10 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" на користь Дніпровської міської ради 1360 грн. 50 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду, про що видати наказ.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу.

Повний текст постанови складено 08.11.2022 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін