РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.11.2022Справа № 910/8799/22

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармако» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Балукова, буд. 21; ідентифікаційний код: 20037376)

до Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 )

про стягнення 54480,37 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.09.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармако» з вимогами до Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни про стягнення 54480,37 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020, не у повному обсязі здійснив оплату за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 54480,37 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 відкрито провадження у справі №910/8799/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

13.10.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши, що у спірному періоді ним було сплачено на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 189771,47 грн. Крім того, за твердженням відповідача отримувачем товару за накладними №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн було Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма», а не відповідач, а акт звірки взаємних розрахунків не є належним доказом, який би підтверджував факт існування у відповідача заборгованості.

31.10.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фармако» (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Косяченко Ларисою Анатоліївною (покупець) укладено Договір поставки №ПК/280, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити певний товар, асортимент, кількість та ціна якого зазначені у видаткових накладних, які є його невід`ємними частинами.

Предметом поставки є лікарські засоби та вироби медичного призначення (п. 1.2 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020).

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 поставка товару здійснюється окремими партіями, кількість та асортимент товару, в яких визначається сторонами шляхом оформлення замовлення відповідно до умов, викладених у розділі 3 цього договору.

Згідно з п. 2.2 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 загальна кількість та асортимент товару, що поставляється за цим договором, складається з кількості та асортименту товару, погоджених сторонами та вказаних в підписаних видаткових накладних на передачу товару.

Відповідно до п. 3.7 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 датою поставки товару є дата отримання відповідної партії товару покупцем, місцем поставки є місце поставки товару, вказане покупцем в замовленні на поставку відповідної партії товару.

Згідно з п. 3.8 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 доказом передачі товару покупцю є видаткова накладна на поставку окремої партії товару, що підписана уповноваженою особою покупця та містить відбиток печатки/штампу покупця.

Згідно з п. 5.3 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 ціна кожної одиниці товару вказується у видаткових накладних на поставку кожної партії товару.

Загальна сума договору складається із всіх договірних вартостей по всіх видаткових накладних до даного договору (п. 5.4 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020).

При здійсненні покупцем оплати товару за цим договором шляхом попередньої оплати, така оплата має бути здійснена протягом 2-х банківських днів з дня отримання покупцем рахунку-фактури (п. 6.3 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020, не у повному обсязі здійснив оплату за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 54480,37 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те, що у спірному періоді ним було сплачено на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 189771,47 грн. Крім того, за твердженням відповідача отримувачем товару за накладними №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн було Товариство з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма», а не відповідач, а акт звірки взаємних розрахунків не є належним доказом, який би підтверджував факт існування у відповідача заборгованості.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача (відповідачів), стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, що тягнуть за собою певні правові наслідки. Поряд із цим, підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача (відповідачів). Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача (відповідачів) на захист проти позову.

Як вбачається з позовної заяви та Додатку №1 до неї, предметом позову у даній справі позивачем визначено стягнення з відповідача заборгованості з оплати товару, поставленого позивачем за видатковими накладними №144769 від 15.02.2022 на суму 12209,61 грн, №148364 від 17.02.2022 на суму 4382,81 грн, №148364/4 від 17.02.2022 на суму 147,12 грн, №148364/1 від 17.02.2022 на суму 692,33 грн, №153369/4 від 21.02.2022 на суму 674,84 грн, №153369 від 21.02.2022 на суму 13820,66 грн, №153369/1 від 21.02.2022 на суму 928,14 грн, №79948/11 від 10.01.2022 на суму 43,42 грн, №89996/11 від 17.01.2022 на суму 338,83 грн, №107759/11 від 26.01.2022 на суму 206,40 грн, №117478/11 від 31.01.2022 на суму 468,00 грн, №136018/11 від 10.02.2022 на суму 290,40 грн, №182251 від 11.05.2022 на суму 4599,19 грн, №182251/1 від 11.05.2022 на суму 621,68 грн, №191544/1 від 30.05.2022 на суму 128,04 грн, №191544 від 30.05.2022 на суму 1896,85 грн, №201194 від 16.06.2022 на суму 2284,61 грн, №201194/4 від 16.06.2022 на суму 140,00 грн, №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн.

Так, позивачем долучено до позовної заяви копію накладної №144769 від 15.02.2022 на суму 12209,61 грн, накладної №148364 від 17.02.2022 на суму 4382,81 грн, накладної №148364/4 від 17.02.2022 на суму 147,12 грн, накладної №148364/1 від 17.02.2022 на суму 692,33 грн, накладної №153369/4 від 21.02.2022 на суму 674,84 грн, накладної №153369 від 21.02.2022 на суму 13820,66 грн, накладної №153369/1 від 21.02.2022 на суму 928,14 грн, накладної №79948/11 від 10.01.2022 на суму 43,42 грн, накладної №89996/11 від 17.01.2022 на суму 338,83 грн, накладної №107759/11 від 26.01.2022 на суму 206,40 грн, накладної №117478/11 від 31.01.2022 на суму 468,00 грн, накладної №136018/11 від 10.02.2022 на суму 290,40 грн, накладної №182251 від 11.05.2022 на суму 4599,19 грн, накладної №182251/1 від 11.05.2022 на суму 621,68 грн, накладної №191544/1 від 30.05.2022 на суму 128,04 грн, накладної №191544 від 30.05.2022 на суму 1896,85 грн, накладної №201194 від 16.06.2022 на суму 2284,61 грн, накладної №201194/4 від 16.06.2022 на суму 140,00 грн, що разом становить 43872,93 грн.

Вказані накладні підписані відповідачем та містять відбиток штампу Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни.

У відзиві на позовну заяву відповідачем не заперечувався факт отримання ним товару від позивача за вказаними накладними.

Крім того, позивачем долучено до позовної заяви копію накладної №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та копію накладної №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн.

У вказаних накладних отримувачем товару значиться Фізична особа-підприємець Косяченко Лариса Анатоліївна, є посилання на реквізити Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020.

Однак, у графі «товар отримав» міститься відбиток штампу не Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни, а Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма», з огляду на що відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на те, що товар за вказаними накладними було поставлено не відповідачу, а вказаному товариству.

З приводу вказаних заперечень відповідача, суд зазначає наступне.

Як вбачається з документів, долучених позивачем до відповіді на відзив, а саме з маршрутного листа-графіка доставки товару, у графі 31 стоїть підпис та штамп Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни, що свідчить про те, що товар 06.04.2022 було отримано саме відповідачем.

Позивач пояснив, що це була перша поставка з початку війни, наступні поставки були здійснені у травні 2022 року.

Крім того, позивач зауважив, що проставлення штампу Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма» на вказаних спірних накладних є помилкою виключно відповідача та його працівників, оскільки Косяченко Лариса Анатоліївна є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма», що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як вказує позивач, така ситуація вже виникала між сторонами спору, зокрема по накладній №119507/4 від 01.02.2022 (оплачена відповідачем).

На підтвердження своїх доводів позивачем долучено до матеріалів справи копію (та оригінал) накладної №119507/4 від 01.02.2022, на якій міститься відбиток штампу Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма», а також копію (та оригінал) цієї ж накладної, де стоїть штамп Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни.

Позивач пояснив, що він звернувся до відповідача з проханням провести заміну помилково оформлених накладних №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн (аналогічно, як було зроблено з накладною №119507/4 від 01.02.2022). Але вказані спірні накладні так і залишились не виправленими.

У відповіді на відзив позивач також зазначив, що, дійсно, він мав договірні відносини і з Товариством з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма» на підставі Договору поставки №ПК/92 від 04.03.2021. Однак, за накладними №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн товар на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Н. Фарма» не поставлявся, на підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи довідку з оборотами за період з 01.01.2022 - 30.09.2022.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В даній справі суд вбачає за можливе звернутися до принципу більшої вірогідності, до якого звертався Верховний Суд, зокрема у справах №921/319/17-г та №908/1581/17.

В даному випадку принцип більшої вірогідності у сукупності з принципом розумності та з урахуванням поданих позивачем доказів та пояснень надає суду можливість зробити висновок про те, що товар за накладними №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн було поставлено саме відповідачу у даній справі - Фізичній особі-підприємцю Косяченко Ларисі Анатоліївні.

При цьому, у спірних накладних отримувачем товару вказано саме відповідача та зазначені реквізити договору поставки, укладеного з відповідачем, - Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020.

Крім того, відбиток штампу (печатки) не є обов`язковим реквізитом будь-якого документа, який подається суб`єктом господарювання, а наявність або відсутність відбитку печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідно до умов Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 позивачем було поставлено на користь відповідача товар на загальну суму 58437,67 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 6.1 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 оплата покупцем товару за цим договором здійснюється шляхом попередньої оплати або з відстроченням платежу. При цьому порядок оплати товару за цим договором (попередня оплата чи оплата з відстроченням платежу) визначається постачальником при поданні замовлення на поставку покупцем.

У п. 6.2 Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020 сторонами погоджено, що при здійснення покупцем оплати товару за цим договором з відстроченням платежу строк, протягом якого покупець зобов`язаний здійснити оплату за товар на користь постачальника, вказується постачальником у видатковій накладній на товар, який поставляється. При цьому перебіг такого строку починається від дати поставки товару покупцю, що вказана у видатковій накладній.

Як вбачається із спірних накладних, в них вказано строк оплати відповідачем отриманого товару.

У відзиві на позовну заяву відповідач зауважив, що у спірному періоді ним було сплачено на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 189771,47 грн, на підтвердження чого долучено до матеріалів справи фільтровану виписку банківської установи за період з 01.01.2022 по 04.10.2022.

Однак, суд вважає недоведеними твердження відповідача про відсутність у нього заборгованості за спірними накладними, оскільки з банківської виписки не вбачається, а матеріали справи не містять доказів того, що при здійсненні оплат відповідач вказував чітке призначення платежу - конкретну накладну, за якою було отримано товар.

При цьому, відповідно до фільтрованої виписки, наданої відповідачем, у призначенні платежу ним вказувались лише реквізити Договору поставки №ПК/280 від 12.10.2020.

З приводу наведеного слід зауважити, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Наведений вище алгоритм розподілу коштів урегульований в статті 534 Цивільного кодексу України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості:

- у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо);

- у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону;

- і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо.

Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - оплата товару за конкретною накладною, черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 Цивільного кодексу України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту «Призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо.

Оскільки відповідач не вказував чіткого призначення платежу чи здійсненні оплат (не вказував реквізитів конкретної накладної, а посилався лише на договір), суд вважає правомірним зарахування позивачем здійснених відповідачем оплат в рахунок погашення найдавнішої заборгованості (відповідно до пояснень, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив).

За наведених обставин суд вважає недоведеними твердження відповідача про відсутність у нього заборгованості саме за спірними накладними, так як з огляду на триваючі відносини між сторонами позивач зараховував часткові оплати відповідача в рахунок погашення найдавнішої заборгованості (беручи до уваги, що відповідач не вказував чіткого призначення платежу).

Зважаючи на викладене, суд вважає обґрунтованими пояснення позивача, що заборгованість відповідача з оплати товару за спірними накладними становить 54480,37 грн, а саме: №144769 від 15.02.2022 на суму 8252,31 грн (частково була оплачена на суму 3957,30 грн), №148364 від 17.02.2022 на суму 4382,81 грн, №148364/4 від 17.02.2022 на суму 147,12 грн, №148364/1 від 17.02.2022 на суму 692,33 грн, №153369/4 від 21.02.2022 на суму 674,84 грн, №153369 від 21.02.2022 на суму 13820,66 грн, №153369/1 від 21.02.2022 на суму 928,14 грн, №79948/11 від 10.01.2022 на суму 43,42 грн, №89996/11 від 17.01.2022 на суму 338,83 грн, №107759/11 від 26.01.2022 на суму 206,40 грн, №117478/11 від 31.01.2022 на суму 468,00 грн, №136018/11 від 10.02.2022 на суму 290,40 грн, №182251 від 11.05.2022 на суму 4599,19 грн, №182251/1 від 11.05.2022 на суму 621,68 грн, №191544/1 від 30.05.2022 на суму 128,04 грн, №191544 від 30.05.2022 на суму 1896,85 грн, №201194 від 16.06.2022 на суму 2284,61 грн, №201194/4 від 16.06.2022 на суму 140,00 грн, №163450/1 від 05.04.2022 на суму 550,09 грн та №163450 від 05.04.2022 на суму 14014,65 грн.

Доказів сплати грошових коштів у розмірі 54480,37 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наявність та розмір заборгованості Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни за Договором поставки №ПК/280 від 12.10.2020 у сумі 54480,37 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармако» до Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни про стягнення заборгованості у розмірі 54480,37 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позову у повному обсязі (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Косяченко Лариси Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармако» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Балукова, буд. 21; ідентифікаційний код: 20037376) грошові кошти у розмірі 54480 (п`ятдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн 37 коп. та судовий збір у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак