ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2022 р. Справа №914/3716/21

Західний апеляційний господарський суд, в складі:

головуючого (судді доповідача): Кордюк Г.Т.

суддів: Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Клебан Н.А.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни б/н від 26.07.2022 (вх.№01-05/1832/22 від 26.07.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2022, суддя: Рим Т.Я., м. Львів, повний текст рішення складено 07.07.2022,

у справі №914/3716/21

за позовом Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни, с. Копашново Хустського р-ну Закарпатської обл.,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна», м. Львів,

про стягнення 582 238,09 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився

від відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

06.01.2022 у Господарський суд Львівської області звернулась Фізична особа-підприємець Гангур Тетяна Петрівна (далі по тексту ФОП Гангур Т.П.) з позовом (враховуючи прийняту судом заяву про зменшення позовних вимог) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» (далі по тексту ТОВ «Грінера Україна») про стягнення 582 238,09 грн., з яких 543 200,01 грн. основної заборгованості, 28 459,58 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого по жовтень 2021 року та 10 578,50 грн. 3% річних, нарахованих за період з 11.02.2021 по 17.11.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач у порушення умов договору перевезення від 01.10.2019 своєчасно не оплатив вартості наданих позивачем послуг, що призвело до виникнення основної заборгованості. Зазначене стало підставою для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.07.2022 відмовлено у задоволені позовних вимог з огляду на те, що позивачем пропущено строки позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням Фізична особа-підприємець Гангур Тетяна Петрівна звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 26.07.2022 (вх.№01-05/1832/22 від 26.07.2022) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2022 у справі №914/3716/21 та прийняти нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

1)суд першої інстанції не врахував, що пунктом 12 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З врахуванням того, що карантин на території України встановлено з 12.03.2020, тобто до закінчення строку позовної давності, а тому звернення до суду з позовом під час дії карантину, з урахуванням приписів п.12 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України, необхідно розцінювати як звернення в межах строку позовної давності;

2)оскільки ст.ст. 258 та 925 ЦК України є загальними нормами по відношенню до ст. 315 ГК України, яка є спеціальною, то застосування останньої можливе лише у випадку, коли дія ст. 258 ЦК України не була б продовжена на час дії карантину, адже застосування скороченої позовної давності в шість місяців лише згідно ст. 315 ГК України нівелює теоретичне співвідношення загальних та спеціальних норм;

3)суд не врахував, що вільне волевиявлення відповідача на оплату заборгованості за договором перевезення, який укладений між сторонами, свідчить про вчинення ним дій, що переривають строк позовної давності;

4)місцевий господарський суд не врахував, що у відповідності до вимог ст. 925 ЦК України та ст. 168 Статуту автомобільних доріг, що шестимісячний строк для пред`явлення позову в даній справі розпочав свій перебіг після відсутності оплати від відповідача, а саме з 20.10.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Серед іншого зазначає, що пункт 12 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки не містить вказівки про продовження на період дії карантину строків позовної давності, які зазначені у ст. 315 ГК України. Апелянтом не надано доказів впливу карантину на неможливість своєчасного звернення до суду. Доводи апелянта про переривання строку позовної давності зроблені без урахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 про те, що якщо платник не мав можливості під час сплати коштів вказати конкретне їхнє призначення (за який саме борг він сплачує, за який період, тощо), що відбувається, зокрема, при сплаті рахунків через пошту, через веб-сайт постачальника чи інші платіжні сервіси, то здійснений платіж не можна вважати сплатою боргу, виникнення чи існування якого платник заперечує. Зважаючи на те, що ст. 315 ГК України є спеціальною по відношенню до ст. 925 ЦК України та ст. 168 Статуту автомобільних доріг, відповідач заперечує необхідність застосування цих загальних норм у спірних правовідносинах.

03.11.2022 у канцелярію суду подано клопотання представника відповідача Сливки В.В. про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з тим, що представник братиме участь у судовому засіданні Львівського апеляційного суду у справі №438/552/20. Суд відхиляє дане клопотання, оскільки в судовому засіданні 03.10.2022 суд заслухав пояснення представників сторін, нових доказів чи наявність інших обставин відповідач не навів і не подав, обов`язкову участь сторін суд не визнавав та враховуючи строк розгляду апеляційної скарги, встановлений ч. 1 ст. 273 ГПК України.

Позивач в судовому засіданні 03.10.2022 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників учасників справи в судовому засіданні 03.10.2022, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що між ТОВ «Грінера Україна» (замовник) та ФОП Гангур Т.П. (перевізник) укладено договір від 01.10.2019 (том 1, а. с. 10-13) за умовами пунктів 1.1-1.2 якого замовник передає для перевезення вантаж, а перевізник зобов`язується здійснити перевезення і надати комплекс інших послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів. Перевізник зобов`язується доставити надані замовником вантажі до пункту призначення в установлений договором строк та видати їх уповноваженій на одержання вантажу особі вантажоодержувачу, а замовник зобов`язується своєчасно сплатити за послуги перевізника встановлену плату, відповідно до умов договору.

Пунктами 9.4 та 9.5 Договору від 01.10.2019 встановлено, що він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019. У разі відсутності заяв однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору, поданої не менш ніж за місяць до закінчення терміну його дії, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності.

У подальшому, з огляду на відсутність заперечень у сторін укладеного договору, такий пролонговувався на наступні періоди.

Сторони погодили специфікації до договору від 01.10.2019 (том 2, а. с. 6-13).

Відповідно до частин 1, 2 статті 306 ГК України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, зокрема, автомобільними дорогами; суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

В силу дії частини 1 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Спірні правовідносини сторін за своєю правовою природою є правовідносинами з надання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів автомобільним транспортом.

Упродовж 2019 початку 2021 року Позивач на замовлення Відповідача надавала послуги з перевезення твердих побутових відходів, про що свідчать долучені до матеріалів справи примірники актів виконаних робіт №1-98 (за винятком акта № 7) (том 1, а. с. 58-132; том 3, а. с. 24-63). Крім того, матеріали справи містять докази оплати зазначених актів, про що свідчать банківські виписки та платіжні доручення (том 1, а. с. 38, 52, 189-253). Відповідач не спростовував цих обставин та не представляв доказів на їх спростування.

Зважаючи на те, що позивач обґрунтовує свої вимоги неоплатою послуг перевезення, які надані нею з 01.02.2021, суд досліджує докази надання таких послуг саме з цієї дати.

Починаючи з 01.02.2021 сторони підписали акти надання послуг на суму 550'635,00 грн: № 99 від 01.02.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 35), № 100 від 03.02.2021 на суму 10'620,00 грн (том 1, а. с. 34), № 101 від 05.02.2021 на суму 7'965,00 грн (том 1, а. с. 33), № 102 від 08.02.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 32), № 103 від 10.02.2021 на суму 8'880,00 грн (том 1, а. с. 31), № 104 від 11.02.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 30), № 105 від 18.02.2021 на суму 49'800,00 грн (том 1, а. с. 29), № 106 від 22.02.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 28), № 107 від 23.02.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 27), № 108 від 24.02.2021 на суму 13'320,00 грн (том 1, а. с. 26), № 109 від 26.02.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 25), № 110 від 27.02.2021 на суму 13'320,00 грн (том 1, а. с. 24), № 111 від 01.03.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 23), № 112 від 04.03.2021 на суму 37'350,00 грн (том 1, а. с. 22), № 113 від 15.03.2021 на суму 8'880,00 грн (том 1, а. с. 21), № 114 від 31.03.2021 на суму 15'735,00 грн (том 1, а. с. 20), № 115 від 07.04.2021 на суму 8'880,00 грн (том 1, а. с. 19), № 116 від 15.04.2021 на суму 17'760,00 грн (том 1, а. с. 18), № 117 від 21.04.2021 на суму 8'880,00 грн (том 1, а. с. 17), № 118 від 23.04.2021 на суму 4'440,00 грн (том 1, а. с. 16), № 119 від 19.05.2021 на суму 53'850,00 грн (том 1, а. с. 15), № 120 від 25.05.2021 на суму 29'505,00 грн (том 1, а. с. 14).

Частиною 3 статті 909 Цивільного кодексу України встановлено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з пунктами 2.1-2.3, 2.5 договору від 01.10.2019 приймання вантажу до перевезення оформлюється товарно-транспортною накладною (накладною на вантаж) (далі ТТН) за встановленою формою. Оформлена ТТН, засвідчена замовником, при пред`явленні водієм, який виконує обов`язки експедитора, є підставою для одержання ним вантажу для перевезення з матеріальною відповідальністю перевізника. ТТН видається перевізником за встановленою формою у 3 примірниках, один з яких залишається у перевізника, другий надається вантажоодержувачу, третій повертається перевізником замовнику після підписання його перевізником та вантажоодержувачем. Перевезення вантажу до місця призначення виконується в строк не більш ніж 3 дні з дати оформлення ТТН за визначеними перевізником маршрутами.

Позивачка не подала разом з позовною заявою ТТН. Водночас, відреагувавши на аргументи Відповідача у відзиві на позов, долучила ТТН до відповіді на відзив. Крім того, частина ТТН та актів наданих послуг були витребувані в прокурора. Позивачка не могла надати їх самостійно, оскільки правоохоронні органи вилучили в неї оригінали таких для проведення досудового розслідування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що аргументи відповідача щодо недотримання позивачкою строків подання доказів надто формальними. Згідно з приписами статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У будь-якому разі, докази подані в межах підготовчого провадження, що відповідає його завданням.

Зважаючи на вказане, оскільки дослідження всіх наявних доказів, що стосуються предмету доказування у цій справі, спрямоване на виконання завдань господарського судочинства (зокрема на справедливе вирішення спору та ефективний захист прав та інтересів сторін), це превалює над формальним порушенням Позивачкою процесуальних строків на подання деяких доказів.

В матеріалах справи наявні ТТН, що підтверджують надання послуг перевезення за актами № 100-101, 111, 113, 115-117, 119, 120, частково № 103-105, 108, 110, 114: № 030203 від 03.02.2021 (том 2, а. с. 178), № 030202 від 03.02.2021 (том 2, а. с. 179), № 020203 від 02.02.2021 (том 2, а. с. 180), № 020202 від 02.02.2021 (том 2, а. с. 181), № 040205 від 04.02.2021 (том 2, а. с. 183), № 040204 від 04.02.2021 (том 2, а. с. 184), № 040203 від 04.02.2021 (том 2, а. с. 185), № 090204 від 09.02.2021 (том 2, а. с. 186), № 100206 від 10.02.2021 (том 2, а. с. 187), № 170204 від 17.02.2021 (том 2, а. с. 188), № 170203 від 17.02.2021 (том 2, а. с. 189), № 240214 від 24.02.2021 (том 2, а. с. 190), № 240212 від 24.02.2021 (том 2, а. с. 191), № 270211 від 27.02.2021 (том 2, а. с. 192), № 280204 від 28.02.2021 (том 2, а. с. 193), № 280203 від 28.02.2021 (том 2, а. с. 194), № 280205 від 28.02.2021 (том 2, а. с. 195), № 150302 від 15.03.2021 (том 2, а. с. 196), № 150303 від 15.03.2021 (том 2, а. с. 197), № 310311 від 31.03.2021 (том 2, а. с. 198), № 310310 від 31.03.2021 (том 2, а. с. 199), № 060405 від 06.04.2021 (том 2, а. с. 200), № 050403 від 05.04.2021 (том 2, а. с. 201), № 150411 від 15.04.2021 (том 2, а. с. 202), № 150410 від 15.04.2021 (том 2, а. с. 203), № 120410 від 12.04.2021 (том 2, а. с. 204), № 120411 від 12.04.2021 (том 2, а. с. 205), № 200404 від 20.04.2021 (том 2, а. с. 206), № 200403 від 20.04.2021 (том 2, а. с. 207), № 180506 від 18.05.2021 (том 2, а. с. 208), № 180505 від 18.05.2021 (том 2, а. с. 209), № 140505 від 15.05.2021 (том 2, а. с. 210), № 140504 від 14.05.2021 (том 2, а. с. 211), № 140503 від 14.05.2021 (том 2, а. с. 212), № 240507 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 213), № 240506 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 214), № 240505 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 215), № 240504 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 217), № 240503 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 218).

ТТН за актами № 99, 102, 106, 107, 109, 112, 118 відсутні у матеріалах справи.

Змагальність сторін належить до основних засад (принципів) господарського судочинства, що визначає пункт 4 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Зміст цього принципу розкриває стаття 13 Господарського процесуального кодексу України, в частинах 3 та 4 якої йдеться про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наведені вище формулювання вимагають у сторін вчинення активних дій у доведенні своєї правоти. Пасивність не може свідчити про змагання сторін, а тому у випадку, коли сторона поводиться інертно, вона ризикує настанням негативних процесуальних наслідків. Такі полягають у тому, що суд зобов`язаний встановити ті обставини справи, які входять до предмету доказування, незалежно від того, які докази сторони подають: прямі чи непрямі.

Зазначене обґрунтовується приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України: наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з постановою Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20 стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто необхідним є надати саме ту кількість доказів, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

З огляду на відсутність частини ТТН, про які йдеться в актах наданих послуг, суд керується принципом змагальності та тими доказами, які надали самі сторони. Зокрема, всі надані суду акти наданих послуг підписані обома сторонами без зауважень та містять інформацію про дату, маршрут, вартість надання послуги перевезення, номер та дату ТТН. Якби зазначеної в акті ТТН не існувало, відповідач повинен був зазначити про це у відповідному акті або відмовитись підписувати такий акт. Однак усі акти з переліком ТТН підписані відповідачем без зауважень.

Крім того, суд звертає увагу, що у листі про розгляд претензії від 22.04.2021 (том 1, а. с. 40) відповідач просив змінити призначення платежів на "оплату послуг з перевезення вантажу згідно з актами наданих послуг № 79-114". Отже, відповідач визнав факт надання позивачем послуг перевезення за актами №99-120.

Проаналізувавши в сукупності наявні у матеріалах справи доказів, суд вважає, що позивач надав послуги з перевезення вантажу, а вартість таких послуг становить 550 635,00 грн.

Намагаючись довести неналежну якість наданих послуг, відповідач звертався до органів місцевого самоврядування та установ, які здійснюють діяльність із захоронення твердих побутових відходів, з метою отримати інформацію про те, чи отримували вони вантажі від позивачки з метою захоронення таких відходів.

У відповідь на адвокатські запити відповідача, надані такі відповіді:

-Стрийський міський комбінат комунальних підприємств у період з жовтня 2019 року по травень 2021 року не укладав договорів з Позивачем (том 2, а. с. 234, зворотна сторона).

-Виконавчий комітет Тетіївської міської ради у період з жовтня 2019 року по жовтень 2021 року не укладала договорів з Позивачкою про перевезення побутових відходів чи про використання Тетіївського сміттєзвалища (том 2, а. с. 235).

-Виконавчий комітет Коростенської міської ради у період з жовтня 2019 року по жовтень 2021 року не укладало договорів з Позивачкою (том 2, а. с. 235, зворотна сторона).

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані листи не спростовують факт надання послуг, стягнення оплати за які становить предмет позову.

Позивачка не мала обов`язку укладати договори перевезення чи про захоронення твердих побутових відходів з відповідними органами місцевого самоврядування чи підприємствами, які захоронюють тверді побутові відходи. Позивачка мала зобов`язання в межах укладеного договору від 01.10.2019 перевезти переданий їй вантаж від вантажовідправника до вантажоодержувача.

Окрім того позивачка перевозила тверді побутові відходи на Стрийський міський комбінат комунальних підприємств (полігон твердих побутових відходів) лише 02-04.02.2021. При чому ці ТТН містять відбиток штампу цього підприємства. Всі інші перевезення здійснювалися до смт. Головне, міст Кропивницького, Києва та Вінниці. Перевезення за ТТН № 240505 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 215), № 240504 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 217), № 240503 від 24.05.2021 (том 2, а. с. 218) здійснювалися до міста Стрия, проте вантажоотримувачем було ТОВ «Грінера Стрий».

Отже, вказані листи не заперечують того факту, що позивачка виконувала договір від 01.10.2019 належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки обов`язки перевізника належним чином здійснити перевезення вантажу кореспондує обов`язок замовника щодо оплати цих послуг, то слід з`ясувати порядок і строки оплати цих послуг.

Пунктом 5.2 договору від 01.10.2019 встановлено, що розрахунки здійснюються в гривнях у безготівковій формі шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок перевізника на підставі виставлених перевізником рахунків та актів наданих послуг.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду в часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором. Встановлюючи строки виконання зобов`язань в умовах договорів сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.

Водночас, недотримання вищезазначених строків виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків за договором, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору.

Згідно з пунктом 5.4 договору від 01.10.2019 розрахунки здійснюються замовником протягом 10 банківських днів з моменту надання перевізником всіх документів, визначених пунктом 3.1.8 цього договору. Пунктом 3.1.8 встановлено, що протягом 3 днів з моменту підписання замовником ТТН перевізник зобов`язаний надати замовнику ТТН із підписами уповноважених осіб перевізника та вантажоодержувача і відтисками їх печаток (при її наявності), рахунок та акт приймання-передачі наданих транспортних.

Зважаючи на відсутність доказів іншого, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідач мав обов`язок оплатити надані послуги перевезення вантажу протягом 10 банківських днів з дати підписання актів наданих послуг.

Відповідач не спростував заявлений до стягнення позивачкою розмір заборгованості, яка виникла у зв`язку з неоплатою перевезень, не навів власного контррозрахунку тощо.

У матеріалах справи міститься відповідь відповідача від 27.11.2020 на претензію позивачки про погашення заборгованості у розмірі 1 329 330,00 грн (том 1, а. с. 39). У відповіді відповідач просить відтермінувати оплату заборгованості у зв`язку зі значною дебіторською заборгованістю відповідача.

Позивачка надіслала відповідачеві претензію про сплату заборгованості у розмірі 960'977,33 грн. (том 1, а. с. 54-55). Відповідач у відповідь зазначив, що заборгованість відсутня та зазначив про зміну призначення платежів у деяких платіжних дорученнях (том 1, а. с. 40-42). Зокрема, початково відповідач вказував у призначенні платежу "оплата за послуги перевезення ТПВ згідно договору перевезення вантажу від 01.10.2019…", натомість у претензії змінив призначення платежів на оплату конкретних актів наданих послуг (з № 79 по № 114).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні". Згідно з пунктом 1.30 статті 1 цього Закону платіжним дорученням вважається розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 3.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.01.2004 № 22, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Національний банк України в листі від 09.06.2011 № 25-111/1438-7141 роз`яснив, що внесення змін до реквізиту "призначення платежу" після зарахування коштів на рахунок одержувача має вирішуватися між платником та одержувачем коштів у порядку, узгодженому між ними.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи немає доказів погодження між сторонами зміни призначення платежів, такі не вважаються зміненими.

Західний офіс Держаудитслужби 30.10.2020 склав акт ревізії фінансово-господарської діяльності Департаменту з питань поводження з відходами Львівської міської ради за період з 01.01.2017 по 30.06.2020 (том 1, а. с. 178-185) та надіслав директору Департаменту з питань поводження з відходами Львівської міської ради лист від 19.11.2020 щодо усунення порушень законодавства (том 1, а. с. 186-188). Серед іншого, йшлося про те, що ТТН перевізників не підтверджують факту доставки твердих побутових відходів у вказані пункти розвантаження з метою їх захоронення, обсяги вивезених відходів, додатковий пробіг транспортних засобів, включений Відповідачем до розрахунку відшкодування додаткових витрат на перевезення побутових відходів, що подавались до оплати Департаменту.

Акт ревізії не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором перевезення вантажу, які підтверджені відповідними актами виконаних робіт і які оплачував замовник. Наявний у матеріалах справи витяг з Акту ревізії фінансово-господарської діяльності Департаменту з питань поводження з відходами Львівської міської ради сам по собі не може бути достатнім доказом того, що вивезення на підставі ТТН здійснювалося не до пункту розвантаження, зазначених у Специфікаціях до Договору та у вказаних ТТН (такі правові позиції при вирішенні подібних спорів викладені Верховним Судом у постанові від 11.02.2020 у справі № 910/7984/16, від 18.10.2018р. у справі № 917/1064/17, від 11.06.2019р. у справі № 916/1648/18, від 20.06.2019р. у справі № 916/1906/18). Також суд зазначив, що Акт ревізії №06-24/10 є лише носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Крім того, в акті перевірки від 30.10.2020 здійснювалась перевірка фінансово-господарської діяльності Департаменту з питань поводження з відходами Львівської міської ради на підставі договорів, укладених з перевізниками твердих побутових відходів до числа яких входить ТОВ «Грінера Україна», за період з 01.01.2017 по 30.06.2020, що не охоплює період, який зазначений у позовній заяві. На сторінці 73 вказаного акту ревізії (а.с.181,т.1) зазначено, що за період з 01.07.2019 по 30.06.2020 ТОВ «Грінера Україна» здійснювалось перевезення твердих побутових відходів зокрема на підставі договору з ФОП Гангур Т.П., який датований 01.10.2018, а не від 01.10.2019, правовідносини за яким виникли у даній справі. Тобто даний акт ревізії не стосується спірних правовідносин у даній справі.

З огляду на приписи частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою є обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили.

Станом на час вирішення спору, у матеріалах справи немає обвинувального вироку суду.

З урахуванням наведеного вище місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку щодо обґрунтованості заборгованість у розмірі 543 200,01 грн.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, які передбачені ст. 315 ГК України, наслідки спливу якого є предметом апеляційного оскарження в даній справі.

Приписами статті 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною другою статті 9 ЦК України також встановлено, що законом можуть передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

За статтею 168 Статуту автомобільних доріг, позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред`явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців. Вказаний шестимісячний строк обчислюється: а)по стягненню штрафу за непред`явлення вантажу, передбаченого погодженим завданням на перевезення або разовим замовленням, - з дня закінчення строку, встановленого Правилами для звірення записів в обліковому документі по виконанню плану і разового замовлення; б)в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для пред`явлення позову.

Вказане положення пов`язує шестимісячний строк для пред`явлення перевізником позову саме моментом настання події, що є підставою для подання позову.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

З наведених вище положень законодавства та підстав виникнення та змісту прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах вбачається, що порушенням зі сторони замовника є несвоєчасна оплата, яка в силу п. 5.4 договору мала бути здійснена протягом 10 банківських днів з моменту надання перевізником всіх документів, визначених у п. 3.1.8 договору.

Як вбачається зі штемпелю на поштовому конверті, у якому надійшла позовна заява до Господарського суду Львівської області позивач звернувся до суду з позовом у даній справі 06.01.2022, водночас позивач просить стягнути заборгованість за актами №99-120 про надання послуг перевезення з 01.02.2021 по 25.05.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Враховуючи, що Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02 квітня 2020 року, та з огляду на встановлені Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантинні обмеження на підставі постанов КМУ від 11.03.2020 за №211 та від 09.12.2020 за №1236, то вимоги про стягнення заборгованості за актами №99-120 про надання послуг перевезення з 01.02.2021 по 25.05.2021 заявлено в межах строку позовної давності, коли вже діяли положення Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину.

З цих підстав обґрунтованими є доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права щодо наслідків пропуску строку позовної давності.

При цьому апеляційний господарський суд погоджується з твердженнями апелянта про те, що оскільки ст.ст. 258 та 925 ЦК України є загальними нормами по відношенню до ст. 315 ГК України, яка є спеціальною, то застосування останньої можливе лише у випадку, коли дія ст. 258 ЦК України не була б продовжена на час дії карантину, адже застосування скороченої позовної давності в шість місяців лише згідно ст. 315 ГК України нівелює теоретичне співвідношення загальних та спеціальних норм.

Відтак спростовуються заперечення відповідача, що пунктом 12 «Прикінцевих та Перехідних положень» ЦК України не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки не містить вказівки про продовження на період дії карантину строків позовної давності, які зазначені у ст. 315 ГК України.

З огляду на наведене вище, суд не аналізує доводи апелянта щодо переривання строку позовної давності та покликання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі №766/20797/18.

Оскільки апеляційним господарським судом встановлено, що суд першої інстанції без наявності правових підстав застосував наслідки спливу строку позовної давності та відмовив у позові, то рішення суду про стягнення основного боргу в сумі 543 200,01 грн. підлягає скасуванню.

Разом з тим, предметом заявленого позову окрім суми основного боргу є також 28 459,58 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого по жовтень 2021 року та 10 578,50 грн. 3% річних, нарахованих за період з 11.02.2021 по 17.11.2021 згідно з розрахунком зменшених позовних вимог, які прийняті судом (а.с.79-86,т.3).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 11 листопада 2019 року у справі № 910/15951/18.

Нараховані на суму боргу інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Нарахування інфляційних втрат здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) спостерігалася інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто відбулося дефляція).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 викладено наступну правову позицію:

«Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з методикою розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 ЦК України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступає від висновків касаційного суду у Постанові ВС від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13 та від Постанови ВС від 14.01.2020 по справі № 924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах.».

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 виклав правову позицію щодо застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини 2 статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

В наведеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що «сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.».

Пунктом 6.1 договору передбачено, що перевізник у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором несе матеріальну відповідальність згідно з чинним законодавством та умовами договору.

На основі вищезазначеного, перевіривши заявлені до стягнення вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу у відповідності до вимог законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з розрахунками позивача про те, що до стягнення з відповідача підлягає 28 459,58 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого по жовтень 2021 року та 10 578,50 грн. 3% річних, нарахованих за період з 11.02.2021 по 17.11.2021.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та слугують підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України покласти на відповідача, а саме 8733,57 грн. за подання позовної заяви та 13 100,40 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни б/н від 26.07.2022 (вх.№01-05/1832/22 від 26.07.2022) задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2022 у справі №914/3716/21 скасувати.

Прийняти нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» (79008, м. Львів, вул. Староєврейська, 22, код ЄДРПОУ - 3549502) на користь Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 582 238,09 грн., з яких 543 200,01 грн. основної заборгованості, 28 459,58 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з лютого по жовтень 2021 року та 10 578,50 грн. 3% річних, нарахованих за період з 11.02.2021 по 17.11.2021.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна» (79008, м. Львів, вул. Староєврейська, 22, код ЄДРПОУ - 3549502) на користь Фізичної особи-підприємця Гангур Тетяни Петрівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 13 100,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 8733,57 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Місцевому господарському суду видати накази.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено 08.11.2022.