ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 жовтня 2022 року справа № 903/216/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за присутності:

Букало Я.Я. - представник Кабінету Міністрів України (наказ від 27.12.2019р. №215/К, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, положення про сектор судової роботи та міжнародного співробітництва у Волинській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 14.01.2020р.)

Багацький Є.Г. - адвокат, представник ДП "Ковельське лісове господарство" (ордер серія АС №1045803 від 03.10.2022р.)

Ковальчук О.В. - головний спеціаліст відділу представництва в судах та інших органах юридичного управління ГУ Держгеокадастру у Волинській області (дов. від 04.01.2022р. №0-3-0.62-2/62-22)

Кухарчук А.Ю. - адвокат, представник Смідинської сільської ради (ордер Серія АА №0007588 від 22.03.20201р.)

Участь представника Смідинської сільської ради у судовому засіданні 27.10.2022р. забезпечена в режимі відеоконференції згідно ухвали від 03.10.2022р.

Скучинський Л.Є. - прокурор відділу Волинської області прокуратури (службове посвідчення №059380 від 25.01.2021р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство "Ковельське лісове господарство", м. Ковель

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Кабінет Міністрів України, м. Київ

до відповідачів:

1. Смідинської сільської ради, с. Смідин

2. Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, м. Ковель

3. Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, м. Луцьк

4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі", с. Рудня

про витребування земельної ділянки, визнання недійсним договору оренди та скасування рішення державного реєстратора,

встановив: Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до господарського суду з позовом від 23.03.2021р. до Смідинської сільської ради, Старовижівської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі" в котрому просив суд:

1) визнати незаконним та скасувати розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807;

2) визнати незаконним та скасувати п. 579 додатку до розпорядження першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10.2016 року №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318";

3) визнати незаконним та скасувати п. 41 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018 року № 3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" щодо передачі земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 у комунальну власність Смідинської сільської ради;

4) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, шляхом скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі;

5) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 07.04.2020 року, що укладався між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району;

6) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Рожищенської районної державної адміністрації Печко А.Я. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.07.2019 року, індексний номер: 47803012, яким проведено державну реєстрацію за Смідинською сільською радою права комунальної власності на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням речових прав Смідинської сільської ради, а саме: права власності - комунальна на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

7) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.04.2020 року, індексний номер: 47803012, яким проведено державну реєстрацію за ТОВ "Голден Беррі" іншого речового права, права оренди земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням іншого речового права ТОВ "Голден Беррі", а саме: права оренди на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

8) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:9807 площею 14,0733 га на території Смідинської сільської ради Старовижівського району, шляхом її повернення державі в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування ДП "Старовижівське лісове господарство" (вул. Незалежності, 66, смт Стара Вижівка, Волинська область, 44400, ) із незаконного володіння Смідинської сільської ради та з користування ТОВ "Голден Беррі" (вул. Миру, 15, с. Рудня, Старовижівський район, Волинська область, 44450, ).

При зверненні до суду з позовом Волинською обласною прокуратурою відповідно Закону України "Про судовий збір" в дохід Державного бюджету України згідно платіжного доручення №439 від 22.03.2021р. було сплачено судовий збір в загальному розмірі 18 160 грн.

Ухвалою від 29.03.2021р., поруч з іншим, було підтверджено підстави представництва Заступника керівника Волинської обласної прокуратури інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Кабінету Міністрів України за позовною заявою; прийнято позов до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 26.04.2021р.; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство "Старовижівське лісове господарство"; запропоновано сторонам/учасникам судового процесу вчинити ряд дій.

Ухвалами від 26.04.2021р. (відображені в протоколі засідання суду), постановленими за результатами проведеного підготовчого судового засідання, поруч з іншим, було:

- задоволено клопотання Волинської обласної прокуратури та здійснено заміну відповідача Старовижівську районну державну адміністрацію на Ковельську районну державну адміністрацію Волинської області;

- продовжено (за ініціативою суду) строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів;

- відкладено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 20.05.2021р.

Ухвалою від 20.05.2021р. провадження у даній справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №359/3373/16-ц.

20 грудня 2021 року до суду надійшла заява Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури від 16.12.2021р. №15-2314 вих-21 про забезпечення позову наступними заходами:

- забороною Смідинській сільській раді вчиняти дії щодо розгляду питань про надання дозволів на виготовлення та затвердження землевпорядної документації щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована на території Смідинської сільської ради Ковельського району, в тому числі заборонити вчиняти дії щодо поділу цієї земельної ділянки, приймати рішення про надання дозволу на виготовлення проектів поділу, інших документацій із землеустрою, їх затвердження та передання у власність чи користування або оренду, виставляти на земельні торги, до набрання законної сили рішенням, яке буде ухвалено судом по суті розгляду позовної заяви;

- забороною будь-яким суб`єктам державної реєстрації (державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів та іншим суб`єктам) проводити реєстраційні дії із земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:9807 , площею 14,0733 га, що розташована на території Смідинської сільської ради Ковельського району, до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Ухвалою від 12.01.2022р. провадження у справі було поновлено, розгляд справи в цілому в підготовчому судовому засіданні та заяви Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури про забезпечення позову призначено на 03.02.2022р., запропоновано сторонам/учасникам справи надати суду письмові пояснення стосовно заяви про забезпечення позову.

Ухвалою від 03.02.2022р. заяву Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури про забезпечення позову було задоволено, в порядку забезпечення позову заборонено Смідинській сільській раді вчиняти дії щодо розгляду питань про надання дозволів на виготовлення та затвердження землевпорядної документації щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована на території Смідинської сільської ради Ковельського району, в тому числі заборонено вчиняти дії щодо поділу цієї земельної ділянки, приймати рішення про надання дозволу на виготовлення проектів поділу, інших документацій із землеустрою, їх затвердження та передання у власність чи користування або оренду, виставляти на земельні торги, до набрання законної сили рішенням, яке буде ухвалено судом по суті розгляду позовної заяви, заборонено також будь-яким суб`єктам державної реєстрації (державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів та іншим суб`єктам) проводити реєстраційні дії із земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована на території Смідинської сільської ради Ковельського району, до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Також ухвалою від 03.02.2022р. було:

- задоволено заяву Волинської обласної прокуратури про заміну позивача у справі його правонаступником, та здійснено заміну позивача Кабінет Міністрів України його правонаступником Волинською обласною державною адміністрацією;

- залучено до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Кабінет Міністрів України;

- розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладено на 24 лютого 2022 року.

В частині задоволеної заяви Волинської обласної прокуратури про заміну позивача у справі його правонаступником та здійсненої заміни позивача Кабінет Міністрів України його правонаступником Волинською обласною державною адміністрацією ухвала від 03.02.2022р. була залишена без змін (постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.06.2022р.)

У зв`язку із введенням 24.02.2022р. на всій території України воєнного стану, підготовче засідання у справі, призначене на 24.02.2022р., не відбулось.

25 лютого 2022 року судом була зареєстрована заява Волинської обласної прокуратури від 23.02.2022р. №15-346вих-22 про зміну предмету позову у справі.

25 лютого 2022 року судом були зареєстровані клопотання/заяви Смідинської сільської ради:

- від 21.02.2022р. про залишення позовної заяви без розгляду з підстав п. 2 ч. 2 ст. 226 ГПК України;

- від 21.02.2022р. про письмове опитування учасників справи як свідків в порядку ст. 90 ГПК України;

- від 21.02.2022р. про зобов`язання позивача - Волинську обласну державну адміністрацію викласти позовну заяву в новій редакції з дотриманням вимог ч. 3 ст. 162 ГПК України;

- від 22.02.2022р. про врегулювання спору у справі за участі судді;

- від 22.02.2022р. про зупинення провадження у справі до завершення апеляційного провадження, пов`язаного із оскарженням ухвали Господарського суду Волинської області від 03.02.2022р. у даній справі.

Ухвалою від 14.03.2022р. розгляд справи у підготовчому засіданні було призначено на 18.04.2022р.

Супровідним листом Господарського суду Волинської області №01-20/903/216/21/1545/22 від 14.03.2022р. (у зв`язку з апеляційним оскарженням ухвали від 03.02.2022р. про заміну позивача у справі - Кабінет Міністрів України його правонаступником - Волинською ОДА) всі без виключення матеріали справи (на виконання листа Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2022р. №903/216/21/1534/22) було направлено на адресу суду апеляційної інстанції.

Відтак, Господарським судом Волинської області 15.04.2022р. сторін/учасників судового процесу у справі було повідомлено про неможливість проведення судових засідань у даній справі до повернення її матеріалів із суду апеляційної інстанції до Господарського суду Волинської області.

08 липня 2022 року до Господарського суду Волинської області із Північно-західного апеляційного господарського суду було повернуто матеріали справи №903/216/21.

Ухвалою від 12.07.2022р. розгляд справи у підготовчому засіданні було призначено на 25.07.2022р.

Відображеною в протоколі засідання суду від 25.07.2022р. ухвалою, постановленою за результатами проведеного у справі за участі прокурора, представників Кабінету Міністрів України, ДП "Старовижівське лісове господарство", ГУ Держгеокадастру у Волинській області підготовчого судового засідання, судом було відкладено розгляд справи на 04.08.2022р. Ухвалою від 25.07.2022р. було повідомлено Смідинську сільську раду, Ковельську районну державну адміністрацію, ТОВ "Голден Беррі" про процесуальні дії, вчинені судом в підготовчому судовому засіданні 25 липня 2022 року.

Ухвалою від 04.08.2022р. судом було:

- задоволено заяву Волинської обласної прокуратури від 23.02.2022р. №15-346вих-22 про зміну предмета позову у справі та постановлено здійснювати подальший розгляд справи виходячи із наступної позовної вимоги, а саме про:

1. Витребування у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733 га.

2. Визнання недійсним договору оренди землі від 07.04.2020р., укладеного між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району.

3. Скасування рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.04.2020р., індексний номер: 47803012, яким проведено державну реєстрацію за ТОВ "Голден Беррі" іншого речового права, права оренди земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням іншого речового права ТОВ "Голден Беррі", а саме: права оренди на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За результатами розгляду відповідного клопотання судом визначено, що позовні вимоги у визначеній редакції пред`явлені:

- до Смідинської сільської ради, в частині витребування у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733 га;

- до Смідинської сільської ради та ТОВ "Голден Беррі", в частині визнання недійсним договору оренди землі від 07.04.2020р. щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району;

- до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, в частині скасування рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.04.2020р., індексний номер: 47803012, яким проведено державну реєстрацію за ТОВ "Голден Беррі" іншого речового права, права оренди земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням іншого речового права ТОВ "Голден Беррі", а саме: права оренди на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Також за наслідками підготовчого судового засідання 04.08.2022р. судом, як це відображається в протоколі судового засідання, було:

- відмовлено в задоволені клопотання Смідинської сільської ради про залишення позовної заяви без розгляду з підстав п. 2 ч. 2 ст. 226 ГПК України.

- клопотання Смідинської сільської ради про письмове опитування учасників справи як свідків на підставі ст. 90 ГПК України, судом оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи.

- відмовлено в задоволенні клопотання Смідинської сільської ради про зобов`язання Волинську облдержадміністрацію викласти позовну заяву в новій редакції з дотриманням ч. 3 ст. 162 ГПК України.

- відмовлено в задоволенні клопотання Смідинської сільської ради про врегулювання спору у справі за участі судді.

- відмовлено в задоволенні клопотання Смідинської сільської ради про зупинення провадження у справі до завершення апеляційного провадження, пов`язаного із оскарженням ухвали Господарського суду Волинської області від 03.02.2022р. у даній справі.

- відхилено клопотання Смідинської сільської ради про визнання явки представника Волинської обласної державної адміністрації обов`язковою.

- відмовлено в задоволенні клопотання Смідинської сільської ради про надання дозволу на здійснення трансляції судового засідання в мережі Інтернет з подальшим зберіганням засідання по справі.

- оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи додаткові докази представника Смідинської сільської ради адвоката Кухарчук А.Ю., а саме копії: адвокатського запиту до Державного архіву Волинської області від 08.04.2021р. №09-СМ, відповіді на адвокатський запит Державного архіву Волинської області від 05.05.2021р. №125/01.30, адвокатського запиту від 10.02.2022р. №3 до Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, відповіді на адвокатський запит Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.02.2022р. №6-28-0.201-1825/2-22, адвокатського запиту від 10.02.2022р. до Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, адвокатського запиту від 10.02.2022р. №1 до Міністерства юстиції України.

- розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладено на 05.09.2022р., запропоновано сторонам/учасникам судового процесу надати суду додаткові докази та пояснення стосовно обставин, викладених у позовній заяві та з врахуванням зміни предмету спору у справі.

Ухвалою від 05.09.2022р., постановленою за результатами проведеного у даній справі за участі прокурора, представників Кабінету Міністрів України, ГУ Держгеокадастру у Волинській області підготовчого засідання (відображена в протоколі засідання суду), було закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 19.09.2022р., про що повідомлено Смідинську сільську раду, Волинську ОДА, Ковельську РДА, ТОВ "Голден Беррі" ухвалою від 05.09.2022р.

19 вересня 2022 року, до початку розгляду справи по суті, присутній в судовому засіданні прокурор звернувся до суду із заявою про заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства "Старовижівське лісове господарство" її правонаступником Державним підприємством "Ковельське лісове господарство" у зв`язку із припиненням 16.09.2022р. юридичної особи шляхом реорганізації та приєднання до ДП "Ковельське ЛГ".

Ухвалою від 19.09.2022р., постановленою за результатами судового засідання, проведеного за участю прокурора, представників Кабінету Міністрів України та ГУ Держгеокадастру у Волинській області, судом, не приступаючи до розгляду справи по суті, за поданим прокурором клопотанням було здійснено заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ДП "Старовижівське лісове господарство" її правонаступником - ДП "Ковельське лісове господарство", розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 03.10.2022р., запропоновано ДП "Ковельське ЛГ" надати письмові пояснення стосовно обставин позову.

Ухвалою від 03.10.2022р., постановленою за результатами проведеного у даній справі за участі прокурора, представників Кабінету Міністрів України, ДП "Ковельське ЛГ", ГУ Держгеокадастру у Волинській області, Смідинської сільської ради судового засідання (відображена в протоколі судового засідання), судом (на стадії дослідження обставин заперечень Смідинської сільської ради) було відкладено розгляд справи по суті на 27.10.2022р., встановлено Смідинській сільській раді строк для подання письмових пояснень по суті позовних вимог з врахуванням зміненого предмету позову, задоволено клопотання Смідинської сільської ради про участь представника в судовому засіданні 27.10.2022р. у справі в режимі відеоконференції. Про визначені процесуальні дії Волинську ОДА, Ковельську РДА та ТОВ "Голден Беррі" було повідомлено ухвалою від 03.10.2022р.

Відображеною в протоколі судового засідання від 27.10.2022р. ухвалою, судом було відмовлено у задоволенні поданого до початку судового засідання клопотання Смідинської сільської ради від 12.10.2022р. про надання дозволу на здійснення трансляції судового засідання в мережі Інтернет з подальшим зберіганням засідання у справі.

При цьому, за результатами заслуховування позицій присутніх представників та прокурора, було враховано та засвідчено, що суспільний інтерес являє собою гармонізований інтерес публічних і приватних осіб та може кваліфікуватися як суспільна користь, соціальний ефект від здійснення партнерства в будь-якій сфері права.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про інформацію", предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, тощо.

Інформацією про резонансність даної справи та наявність великого інтересу до неї у громадськості Волинської області, Ковельського району Волинської області чи конкретного населеного пункту, в тому числі, с. Смідин, суд не володіє. Не спостерігається контролю за судовим процесом з боку громадськості і під час проведення судового розгляду, за умови, що судове слухання проводиться у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представником позивача не доведено наявності гармонізованого інтересу публічних і приватних осіб до даної справи, як інформації, що являється предметом суспільного інтересу.

На переконання суду, задоволення клопотання відповідача неминуче призведе до чергового відкладення слухання справи, оскільки на забезпечення виконання ухвали знадобиться перерва для виконання вимог листа Державної судової адміністрації України №15-1924/16 від 14.03.2016р. про можливість онлайн трансляції судових засідань по справах, які мають значний суспільний інтерес.

Враховано також і те, що відмова в клопотанні, на думку суду, будь-яким чином не порушує гласність судового засідання, відповідає меті судового провадження, що відбувається за правилами, визначеними Розділом ІІІ ГПК України, та сприяє передбаченому ст. 2 ГПК України завданню господарського судочинства, своєчасному розгляду і вирішенню господарських справ з дотриманням принципу розумності строків.

При цьому прийнято до уваги, що відсутність дозволу на трансляцію не позбавляє осіб, присутніх в залі судового засідання, проводити фотозйомку, відео- та аудіо запис без отримання окремого дозволу суду з урахуванням обмежень, встановлених законом, відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 8 ГПК України.

Судом в аспекті розгляду відповідного клопотання також звернуто увагу на введення в Україні воєнного стану в умовах якого розглядається справа.

Присутній в судових засіданнях 03.10.2022р. та 27.10.2022р. прокурор пред`явлені позовні вимоги підтримав, просив суд задоволити останні. З врахуванням загальної суми судового збору, сплаченого Волинською обласною прокуратурою при первинному зверненні до суду з позовом (платіжне доручення №439 від 22.03.2021р. на суму 18 160 грн.) та з огляду на остаточний предмет спору, котрий включає в себе три позовні вимоги немайнового характеру, прокурором було заявлене клопотання про повернення Волинській обласній прокуратурі з Державного бюджету України 11 350 грн. надмірно сплаченої суми відповідних судових витрат та покладення на відповідачів обов`язку відшкодування прокуратурі судових витрат на сплачену суму судового збору 6 810 грн.

Присутні в засіданнях суду під час розгляду справи по суті представник Кабінету Міністрів України, а також представник ДП "Ковельське ЛГ" (адвокат Багацький Є.Г.) пред`явлені Волинською обласною прокуратурою позовні вимоги підтримали, звернувши при цьому увагу на обставини, викладені як у відповіді Кабінету Міністрів України від 05.05.2021р. на відзиви Смідинської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Волинській області на позовну заяву, заяві Кабінету Міністрів України від 14.07.2022р. з процесуальних питань, так і у письмових пояснення ДП "Старовижівське ЛГ" від 18.04.2021р. за підписом адвоката Багацького Є.Г.

З посиланнями на обставини, викладені ГУ Держгеокадастру у Волинській області та Смідинською сільською радою у додаткових письмових поясненнях ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 10.08.2022р. №9-3-0.62-2139/2-22 стосовно позовних вимог прокурора в редакції заяви про зміну предмету позову у справі, а також на обставини, викладені Смідинською сільською радою у відзиві від 19.04.2021р. на первинно подану позовну заяву та у поясненнях Смідинської сільської ради від 12.10.2022р. стосовно пред`явлених позовних вимог з врахуванням задоволеної судом заяви прокурора про зміну предмету позову, присутні в засіданнях суду представники означених відповідачів щодо позовних вимог прокурора заперечили.

Судом під час розгляду справи по суті врахована заява Ковельської РДА від 17.05.2021р. №604/14/2-21 відповідно до котрої остання засвідчує, що райдержадміністрація є лише правонаступником Старовижівської РДА та безпосередньо не приймала (не видавала) оскаржувані в судовому порядку розпорядження, та, поруч з цим, просить здійснювати розгляд справи за відсутності уповноваженого представника за наявними матеріалами.

Прийнято до уваги судом також клопотання Волинської ОДА від 19.07.2022р. №3845/54/2-22 про розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримання клопотання прокуратури про зміну предмету позову у справі та про підтримання позову прокурора в повному обсязі.

За результатами судового розгляду справи в судовому засіданні 27.10.2022р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Щодо подання сторонами/учасниками визначених положеннями чинного процесуального законодавства України заяв по суті справи, судом засвідчується на наявності в матеріалах справи наступних матеріалів:

- відповідь Волинської обласної прокуратури від 26.04.2021р. №15-906вих-21 на відзив Смідинської сільської ради.

- письмові пояснення Волинської обласної прокуратури від 17.05.2021р. №15-1051вих-21 щодо клопотання Смідинської сільської ради про застосування строків позовної давності.

- заява Волинської обласної прокуратури від 19.05.2021р. №15-1081вих-21 про зміну предмету позову.

- відповідь Волинської обласної прокуратури від 20.05.2021р. №15-1095 вих21 на відзив ТОВ "Голден Беррі" на позовну заяву.

- клопотання Волинської обласної прокуратури від 02.02.2022р. №15-171вих22 про здійснення заміни учасника справи - Кабінет Міністрів України на його правонаступника - Волинську обласну державну адміністрацію.

- заява Волинської обласної прокуратури від 23.02.2022р. №15-346вих22 про зміну предмету позову.

- письмові пояснення Волинської обласної прокуратури від 11.03.2022р. №15-337вих22 стосовно клопотань/заяв Смідинської сільської ради від 21.02.2022р.

- додаткові письмові пояснення у справі Волинської обласної прокуратури від 21.07.2022р. №15-834вих22.

- додаткові письмові пояснення у справі Волинської обласної прокуратури від 20.10.2022р. №15-1344вих22 (щодо письмових пояснень Смідинської сільської ради від 12.10.2022р.)

- відповідь Кабінету Міністрів України від 05.05.2021р. на відзиви Смідинської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Волинській області на позовну заяву.

- заява Кабінету Міністрів України від 14.07.2022р. з процесуальних питань.

- письмові пояснення ДП "Старовижівське лісове господарство" від 18.04.2021р. за підписом адвоката Багацького Є.Г. стосовно підставності первинно заявлених прокурором позовних вимог із засвідченням того, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9807, її державну реєстрацію проведено 09.12.2013р., цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. Зважаючи на те, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно визначено категорію землі та її цільове призначення, що також стало однією з підстав для подальшої її передачі до земель комунальної власності, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 ЦК України, усунувши перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі. Землі лісогосподарського признання, які використовуються державним підприємством на підставі матеріалів лісовпорядкування, не могли передаватися у комунальну власність без відповідного їх вилучення у силу ст. 149 ЗК України. При цьому, територіальна громада Смідинської сільської ради набула таке право власності, оскільки юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органами виконавчої влади незаконних рішень та наказу.

В подальшому ТОВ "Голден Беррі" на підставі договору від 07.04.2020р. набуло право оренди вказаної земельної ділянки.

Проте, спірна земельна ділянка на час її інвентаризації та передачі до земель комунальної власності була і на даний час є залісненою. Згідно таксаційного опису, який є складовою Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське ЛГ", територія кварталу 52, виділи 26, 29, 31 вкрита лісом (дуб звичайний, сосна звичайна, вільха чорна віком від 20 до 60 років, висотою від 4 до 22 метрів, діаметром від 4 до 26 см). На території 28 виділу кварталу 52, наявне кормове поле, а на території виділів 30, 32 - болото низинне.

Згідно акту обстеження лісової ділянки від 17.12.2020р., станом на грудень 2020 року територія кварталу 52, виділи 26, 29, 31 вкрита лісовою рослинністю, а саме: насадженнями таких видів дерев, як дуб звичайний, сосна звичайна, вільха чорна віком від 28 до 68 років, середньою висотою від 8 до 22 метрів, діаметром від 10 до 26 см; на території кварталу 52, виділ 28 наявне кормове поле, а виділів 30, 32 розміщене болото низинне (лист ДП "Старовижівське лісове господарство" від 21.12.2020р. №01-7/340-20).

Відтак, у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих характеристик для земель лісогосподарського призначення, органи державної влади Смідинська сільська рада, а також ТОВ "Голден Беррі", приймаючи розпорядчі акти, повинні були проявити розумну обачність, знати про те, що ця земельна ділянка вибуває з володіння держави та користування лісогосподарського підприємства з порушеннями закону. Набуття такої земельної ділянки у комунальну власність всупереч зазначеним обставинам ставить під обґрунтований сумнів його добросовісність під час набуття її у власність.

Набуваючи земельну ділянку лісогосподарського призначення у власність (користування), Смідинська сільська рада та ТОВ "Голден Беррі" діяли недобросовісно і мали усвідомлювати можливість виникнення у подальшому ситуації, за якої до них буде пред`явлено вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішень державних реєстраторів та державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Вказані вимоги стосуються земельної ділянки лісогосподарського призначення, незаконно переданої у комунальну власність органом державної влади, та у подальшому у оренду органом місцевого самоврядування, має легітимну мету збереження екосистеми України, захисту довкілля і реалізації екологічних прав громадян, а також контролю за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства.

Звернення до суду із зазначеним позовом, відповідають легітимній меті і спрямовані на захист громадських інтересів, які полягають у збереженні унікального об`єкта екосистеми, сприянні стабільності навколишнього природного середовища, наданні населенню доступу до виняткового за красою та різноманітністю природного комплексу.

Застосування саме такого юридичного механізму поновлення порушеного права не призведе до непропорційного втручання у права як територіальної громади Смідинської сільської ради так і орендаря ТОВ "Голден Беррі", оскільки у цьому випадку питання захисту навколишнього природного середовища, охорони довкілля, збереження лісу, враховуючи їх загальносуспільне значення, превалюють над індивідуальними правами окремої територіальної громади.

Враховуючи викладене підприємство вважає відсутнім непропорційне втручання у право мирного володіння майном, тим більше з урахуванням набуття такого майна внаслідок недобросовісності поведінки відповідачів. Земельна ділянка має лісогосподарське призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства. В результаті винесення спірних розпоряджень Старовижівської районної державної адміністрації відбулася незаконна зміна цільового призначення землі та вилучення їх з постійного користування ДП "Старовижівське ЛГ". Незаконна зміна цільового призначення земель лісового фонду та вилучення їх з користування належного землекористувача, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах становили саме ті обставини, які потребували невідкладного захисту з огляду на їх значимість. Невжиття заходів до усунення наявних порушень, може привести до знищення лісу, відтак, третя особа засвідчила, що прокурор обґрунтовано та підставно набув право на представництво, оскільки уповноважений орган - Кабінет Міністрів України, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернувся.

Засвідчено також і те, що ДП "Старовижівське ЛГ" про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки рішення про передачу у власність земельної ділянки приймались без його участі. Земельна ділянка з моменту прийняття спірних рішень не огороджувалась, не забудовувалась, інформація про відведені у користування земельні ділянки за рахунок земель лісогосподарського призначення у загальнодоступних базах даних була відсутня.

- додаткові пояснення ДП "Старовижівське лісове господарство" від 16.05.2021р. у справі.

- відзив ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 15.04.2021р. на первинно подану прокурором позовну заяву із засвідченням наявних підстав для залишення позову заступника керівника Волинської обласної прокуратури без розгляду та засвідченням безпідставності пред`явлених прокурором позовних вимог.

- заперечення ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 14.05.2021р. на відповіді на відзив.

- клопотання ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 27.01.2022р. №9-3-0.62-318/2-22 про застосування строків позовної давності.

- додаткові письмові пояснення ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 27.01.2022р. №9-3-0.62-317/2-22 щодо позовних вимог.

- додаткові письмові пояснення ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 10.08.2022р. №9-3-0.62-2139/2-22 стосовно позовних вимог прокурора в редакції заяви про зміну предмету позову у справі із засвідченням тих підстав, що відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Також, Конституцією України закріплено, що органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

На підставі п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №15 (Положення) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до Положення, основними завданнями Держгеокадастру є реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, і землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавстві, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно п. 7 Положення, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 23.12.2021р. №603, Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів Украйні, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п.п. 17 п. 4 Положення про ГУ Держгеокадастру у Волинській області, управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України на території Волинської області.

За таких обставин, Головне управління здійснює свої повноваження у сфері регулювання земельних відносин лише у межах повноважень та у спосіб, що встановлені відповідними нормами чинного законодавства.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 перебуває в комунальній власності Смідинської сільської ради Ковельського (колишнього Старовижівського) району Волинської області.

Предметом позову, згідно клопотання Волинської обласної прокуратури від 23.02.2022р. є витребування у власність держави в особі Волинської ОДА з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733га, визнання недійсним договору оренди землі укладеного між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" від 07.04.2020р. та скасування рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяження від 29.04.2020р., індексний номер: 47803012.

Оскільки, Головне управління не є власником земельної ділянки комунальної власності та не здійснює Державну реєстрацію майна, що є предметом позову, відповідач вважає, що останній є неналежним відповідачем, оскільки предмет позову жодним чином його не стосується.

- відзив Смідинської сільської ради від 19.04.2021р. на первинно подану позовну заяву із засвідченням відсутності у заступника керівника Волинської обласної прокуратури прав на пред`явлення відповідного позову та наявність у зв`язку з цим підстав для залишення позову без розгляду, засвідченням безпідставності пред`явлених позовних вимог та наявності підстав для відмови у позові.

У даному відзиві відповідач також повідомляє про суми судових витрат, котрі останній поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи (витрати по оплаті наданої правової допомоги адвокатом на суму 110 960 грн.)

- клопотання Смідинської сільської ради №1 23.04.2021р. про застосування строків позовної давності.

25 лютого 2022 року відділом документального забезпечення та контролю суду були зареєстровані клопотання/заяви Смідинської сільської ради:

- від 21.02.2022р. про залишення позовної заяви без розгляду з підстав п. 2 ч. 2 ст. 226 ГПК України;

- від 21.02.2022р. про письмове опитування учасників справи як свідків в порядку ст. 90 ГПК України;

- від 21.02.2022р. про зобов`язання позивача - Волинську обласну державну адміністрацію викласти позовну заяву в новій редакції з дотриманням вимог ч. 3 ст. 162 ГПК України;

- від 22.02.2022р. про врегулювання спору у справі за участі судді;

- від 22.02.2022р. про зупинення провадження у справі до завершення апеляційного провадження, пов`язаного із оскарженням ухвали Господарського суду Волинської області від 03.02.2022р. у даній справі.

- письмові пояснення Смідинської сільської ради від 12.10.2022р. котрими, з огляду на формування прокурором останньої редакції позовних вимог, які викладені в ухвалі суду від 04.08.2022р, відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає, що в позові слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю та значним пропуском строку позовної давності, зокрема, з огляду на наступне.

Відповідач погоджується із висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду віл 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, про наступне: …особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи інші фактичні дані які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За визначеного, розглядаючи дану справу з позовними вимогами про витребування земельної ділянки, суд, відповідно до ст. 237 ГПК України, повинен встановити обставини: чи мали місце обставини (факти), зокрема обставини зміни цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер :02:000:9807 із земель лісового фонду на цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, коли саме це відбулося.

Також позивач повинен довести факт того, що земельна ділянка з визначеним кадастровим номером коли небудь мала цільове призначення землі лісового фонду. Такого документу в матеріалах справи не міститься, відповідно аргументи Позивача не підтверджуються доказами, а тому обставини не відповідають дійсності.

Відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 237 ГПК України, Позивач повинен довести, а суд дослідити, встановити та застосувати яку правову норму належить застосувати до них правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу з урахуванням вимог ст. 150 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України, вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально.

Позивач зазначає нібито здійснене вилучення земельної ділянки кадастровий номер :02:000:9807, яка мала цільове призначення землі лісового фонду, проте Позивач не надає ніяких доказів про те у кого, у який спосіб така ділянка була вилучена, не надає доказів про те, що така ділянка мала цільове призначення землі лісового фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник мас право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В даному випадку правові норми ст. 387 та 388 ЦК України можуть бути застосовані з огляду на наступне:

Застосування норми ст. 387 ЦК України передбачає спосіб захисту: відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів, а для застосування такого способу захисту, суд повинен достовірно встановити що саме у Позивача таке право існувало, і факт такого права повинен бути підтверджений відповідними правовстановлюючими документами, однак, до матеріалів справи таких документів не надано.

В той же час, 06 вересня 2012 року Верховна Рада України прийняла Закон України №5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", яким було внесено зміни до низки нормативних актів, у тому числі і тих, що стосуються реєстрації прав на земельні ділянки. Згідно п. 3 Розділу II. Прикінцевих та перехідних положень Закону №5245-VI, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у п.п. "а" і "б" пункту 4 цього Розділу.

Відповідно до п. 6 Розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №5245-VI, з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Пунктом 12 Розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №5245-VI визначено Кабінету Міністрів України: протягом року з дня опублікування цього Закону: забезпечити оформлення органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями права постійного користування земельними ділянками, які використовують земельні ділянки державної власності без документів, що посвідчують право користування ними; забезпечити визначення будівель споруд, інших об`єктів нерухомого майна державної власності, право власності на які не зареєстровано, та забезпечити здійснення державної реєстрації такого права.

Пунктом 13 Розділу I Прикінцевих та перехідних положень Закону №5245-VI визначено органам місцевого самоврядування протягом року з дня опублікування цього Закону: забезпечити оформлення комунальними підприємствами, установами, організаціями права постійного користування земельними ділянками, які використовують земельні ділянки комунальної власності без документів, що посвідчують право користування ними; забезпечити визначення будівель, споруд, інших об`єктів нерухомого майна комунальної, право власності на які не зареєстровано, та забезпечити здійснення державної реєстрації такого права.

Таким чином, Законом №5245-VI було зобов`язано осіб, у яких на відповідних правових підставах: праві користуванні, праві власності перебуває майно, у тому числі земельні ділянки, здійснити державну реєстрацію прав на таке майно, та встановлено строк для здійснення такої реєстрації, однак очевидно, що Волинська обласна державна адміністрація або будь яка інша особа, у разі якби володіла б відповідними правами на спірну земельну ділянку, обов`язок свій не виконала, та відповідно якби і мала такі права, то наразі з урахуванням встановленого обов`язку зареєструвати таке майно - пропустила строк позовної давності на звернення із даним позовом.

Саме на виконання вимог Закону №5245-VI земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9807 була сформована та закріплена за Смідинською сільською радою.

Надалі, Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №60-р від 31.01.2018р. "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад" яким було передбачено, що Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 1 лютого 2018 року забезпечити: формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 ЗК України; передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, включених до переліку земельних ділянок державної власності, права на які виставлені на земельні торги, в комунальну власність об`єднаних територіальних громад після оприлюднення результатів земельних торгів та укладення договорів оренди таких земельних ділянок.

Саме па підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України №60-р від 31.01.2018р. наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018р. №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" було передано Смідинській сільській раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 1389,9933 га. Вищезазначеним наказом, відповідно до п. 41 до акту приймання-передачі було передано земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, у комунальну власність Смідинської сільської ради.

Таким чином, спірна земельна ділянка була сформована саме на виконання Закону №5245-VІ та передана Смідинській сільській раді у комунальну власність на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України №60-р від 31.01.2018р.

Відтак, якби будь яка особа, Кабінет Міністрів України, Волинська облдержадміністрація, ДП "Старовижівське ЛГ", ДП "Ковельське ЛГ", чи будь яка-інша особа володіли б правами на оформлення права на вказану земельну ділянку, така особа, у відповідності до Закону №5245-VІ зобов`язана була б оформити своє право протягом року, однак жодна із вказаних осіб таке не реалізувала. Будь-яких прав щодо земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:9807 у осіб, які зазначені, не мається, і доказів того, що така ділянка будь-коли перебувала у інших осіб ніж Старовижівської районної адміністрації чи Смідинської сільської ради не надано.

Стосовно тверджень прокурора того, що "згідно плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва Державного підприємства "Старовижівське лісове господарство", який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське лісове господарство", земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9807, належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась. Базове лісовпорядкування проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" у 2012 році, за результатами якого було схвалено вищезазначений проект. ДП "Старовижівське ЛГ" земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування, були передані згідно рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000р. №13/2 та розпорядження цієї ж ради від 05.09.2000р. №100-р. Як вбачається з листа ДП "Старовижівське ЛГ" від 16.11.2020р. №01-7/292, земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради Старовижівського району повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП "Старовижівське ДГ" (квартал 52, виділи 26, 28-32) Сьомаківського лісництва." Відповідачем засвідчується, що за результатами дослідження архівних документів досліджено рішення Старовижівської районної ради №15/7 від 17.07.2001 "Про надання земельної ділянки лісового фонду Старовижівській селищній раді" відповідно до котрого Старовижівській селищній раді надається земельна ділянка лісового фонду розміром 4,31 га в районі кварталу 13 Старовижівського лісництва у тимчасове користування строком на 10 років для облаштування зони відпочинку жителів смт. Стара Вижівка. На дату прийняття вказаного рішення №15/7 від 17.07.2001р. та рішення про яке зазначає Позивач від 18.08.2000р. ні норми Цивільного кодексу України та норми Земельного кодексу України не діяли. Натомість діяли норми п. 4 ч. 1 ст. 14 ЛК України (в редакції 07.12.2000р.) відповідно до котрих, до відання районних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на відповідній території належить: надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у тимчасове користування для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та припинення права користування ними.

За означених обставин сторона позивача не може достовірно стверджувати посилаючись на архівні рішення 2000 року в яких зазначено не кадастровий номер земельної ділянки :02:000:9807 щодо якої виник спір, а квартали, які без висновку експерта неможливо ідентифікувати, що мова йде про одну й ту ж земельну ділянку.

Засвідчується відповідачем про введення позивачем в оману суду визначаючи, що кадастровий номер :02:000:9807 та кадастровий квартал 52 є тотожними речами, хоча, в той же час, відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про Державний земельний кадастр", кадастровий квартал - компактна територія, що визначається з метою раціональної організації кадастрової нумерації та межі якої, як правило, збігаються з природними або штучними межами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, вулицями, шляхами, інженерними спорудами, огорожами, фасадами будівель, лінійними спорудами тощо). А відповідно до абз. 8 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про Державний земельний кадастр, кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Щодо посилань на положення п. 5 Прикінцевих положень ЛК України, відповідач зауважує, що означена норма передбачає планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування як підставу для здійснення реєстрації права власності на земельну ділянку, яким не є "Проект організації та розвитку лісового господарства ЛП "Старовижівське ЛГ".

Закріплене п. 5 Прикінцевих положень ЛК України право на оформлення земельних ділянок лісогосподарського призначення, проте таке право могло б реалізувати саме ДП "Старовижівське ЛГ", а не позивач, проте ДП "Старовижівське ЛГ" про порушення саме його права у спосіб пред`явлення позову - не заявляє, а тому суд не вправі посилатися на п. 5 Прикінцевих положень ЛК України для захисту прав позивача.

Якби цей проект і відносився до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, то він би виключно надавав право на здійснення реєстрації права користування, а не підтверджував би права розпорядження спірною земельною ділянкою у Волинської обласної державної адміністрації чи навіть у ДП "Старовижівське ЛГ", оскільки з моменту розробки такого проекту якщо такий проект надавав право зареєструвати за собою право користування земельною ділянкою, тоді відповідно до вже вказаного Закону, п. 13 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №5245-VI від 06.09.2012р., яким визначено, що органам місцевого самоврядування протягом року з дня опублікування цього Закону; забезпечити оформлення комунальними підприємствами, установами, організаціями права постійного користування земельними ділянками, які використовують земельні ділянки комунальної власності без документів, що посвідчують право користування ними; забезпечити визначення будівель, споруд, інших об`єктів нерухомого майна комунальної власності, право власності на які не зареєстровано, та забезпечити здійснення державної реєстрації такого права, повинні були реалізувати своє право та оформити право користування.

Тобто, якщо у будь-якої особи було право на реєстрацію несформованої ділянки, то до 06.09.2013р. таке право повинно було бути реалізовано, та відповідно 06.09.2016р., у разі нереалізації належного права, така особа не вправі посилатися па порушення її права у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

У даному випадку позивач зазначає про порушення вимоги 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України щодо реалізації права на реєстрацію права. А відтак зі спливом однорічного терміну після 06.09.2013р. відсутності реєстрації (реалізації) права, розпочався відлік строку позовної давності, то 06.09.2016р. такий строк сплив щодо звернення із позовом постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення.

Зауважується відповідачем також на незрозумілих причинах не реалізації права передбаченого п. 5 Прикінцевих положень ЛК України, якщо таке право у позивача чи іншої особи існувало, адже такі причини не зазначила ні прокуратура, ні ДП "Старовижівське ЛГ", які перешкодили з 2000, 2005, 2012 років зареєструвати таке право, та не надано доказів, що ДП "Старовижівське ЛГ", Кабінет Міністрів України, Волинська ОДА вживали дій для реєстрації будь якого права на спірну земельну ділянку.

Зауважено, що надані документи не є документами, які в розумінні п. 5 Прикінцевих положень ЛК України надають право на здійснення державної реєстрації права користування є дані топографо-геодезичні і картографічні роботи спеціального призначення, які розроблялися із прийняттям ЗУ "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність" та відповідно до Положення про порядок надходження, зберігання, використання та обліку матеріалів Державного картографо-геодезичного фонду України, яке затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 1999 року №1344.

Спірна ділянка сформована як об`єкт права, закріплена за конкретною особою, яка відповідно до наданих повноважень здійснювала функції управління земельною ділянкою, догляд за ділянкою та оформлення документів.

З 2013 року інформація про особу, яка володіє такою ділянкою, була публічною та доступною для будь-якої особи, тим більше для органу державної влади.

Позивач з 2013 року не вчиняв дій, притаманних власнику/розпоряднику земельної ділянки, не виявляв інтересу до неї, а з 2021 року у рейдерський спосіб намагається відібрати земельну ділянку у територіальної громади - населення Смідинської сільської ради.

Відповідач, відтак, засвідчує, що у позові та заяві про зміну предмету позову не доведено того, що надані документи: листи, розпорядження, рішення, які стосуються земельної ділянки: квартал 52, виділи 26, 28-32 Сьомаківського лісництва, мають будь-яке відношення до землі з кадастровим номером :02:000:9807, не доведено та не надано доказів, що цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807 було змінено, не доведено факту порушення права позивача, оскільки не зазначено, яке право по відношенню до земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807 у позивача існувало та яким документом це підтверджувалось, не доведено, що обраний спосіб захисту є ефективним способом захисту з урахуванням позиції про незаконну зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807 із земель лісового фонду на землі сільськогосподарського призначення, в той час, як з позовних вимог вбачається, що питання про зміну цільового призначення - повернення у лісове господарство позивачем у позовних вимогах не ставиться.

- відзив ТОВ "Голден Беррі" від 12.05.2021р. на позовну заяву із засвідченням заперечень на первинно пред`явлені прокурором позовні вимоги, зокрема, з посиланням на те, що товариство здійснює свою господарську діяльність, спрямовану на вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур, здійснює виробництво (вирощування) таких зернових культур: ріпак, соняшник, кукурудза, пшениця, жито, свою господарську діяльність здійснює за адресою Волинська область, Ковельський район, с. Рудня, з 2017 року до цього часу у товариства в оренді перебуває понад 900 га землі для здійснення господарської діяльності.

07 квітня 2020 року між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" було укладено договір оренди землі за результатами проведення земельних торгів щодо земельної ділянки кадастровий номер :02:000:9807. Інформація з оголошеннями про проведення земельних торгів, з відповідними лотами, які давали змогу ідентифікувати земельну ділянку, була доступна на інформаційному веб-сайті Держгеокадастру України та на сайті Управління агропромислового розвитку Волинської облдержадміністрації.

Згідно п.п. 1.1, 2.1 Договору, Орендодавець на підставі протоколу земельних торгів №55 від 07 квітня 2020 року надає, а Орендодавець приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:9807, яка розташована за межами населених пунктів на території Смідинської ОТГ. В оренду передається земельна ділянка із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 14,0733 гектарів, у тому числі 14,0733 га пасовища.

На виконання Договору оренди землі від 07 квітня 2020 року було підписано Акт прийому-передачі земельної ділянки від 07.04.2020р. Право оренди на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №36364961 від 24.04.2020р.

Товариство вважає, що право користування, оренди земельною ділянкою кадастровий номер :02:000:9807 виникло правомірно, а товариство проявило максимальну обачність, пильність та обізнаність у процесі укладення Договору оренди, яка не давала сумніватися у дійсності укладеного правочину.

З офіційних доступних джерел інформації, зокрема із Публічної кадастрової карти, із Державного земельного кадастру та із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на момент укладення Договору оренди, була наявна така інформація, яка актуальна і на сьогодні і позивачем доводів щодо протилежного не наведено, а саме: 1 Земельна ділянка кадастровий номер .02:000:9807 була сформована та зареєстрована як об`єкт цивільних прав ще 09 грудня 2013 року, категорія земель: "землі сільськогосподарського призначення", вид використання земельної ділянки: "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва", підстава здійснення реєстрації: Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель 28.11.2013р., орган який зареєстрував земельну ділянку: Відділ Держземагентства у Старовижівському районі. 2. Право комунальної власності за Смідинською сільською радою було зареєстровано 11.07.2009р. за номером об`єкта нерухомого майна 250, запис про право власності за №32414505. Тобто, право комунальної власності на земельну ділянку на момент укладення Договору оренди землі належало Смідинській сільській раді і на момент укладення правочину, така особа мала право розпоряджатися земельною ділянкою. 3. Судові спори щодо земельної ділянки за даними Єдиного реєстру судових рішень та Веб-порталом судової влади, на момент укладення Договору оренди землі були відсутні.

Зауважено, що твердження про необачність Товариства під час укладення Договору оренди, яку Відповідач пов`язує із "явними і видимими характеристиками для земель лісогосподарського призначення (наближеність до території лісів, наявність незайманості лісової рослинності, тощо)", та що Товариство повинно було "проявити розумну обачність, повинно було знати про те, що ця земельна ділянка вибуває з володіння держави та користування лісогосподарського підприємства з порушеннями закону" суд повинен оцінити критично, адже, по-перше: формулювання "видимі характеристики земельної ділянки" є некоректним та неприйнятним, адже третя особа - не спеціаліст, і суд, і прокуратура не можуть визначати категорію земель "на око", по-друге: позивач не надає жодного допустимого та належного доказу на підтвердження викладеного, що спірна земельна ділянка має категорію земель визначену як "землі лісогосподарського призначення".

Правовою підставою для визнання Договору оренди недійсним, прокурор зазначає, ст.ст. 16, 21 203, 215, 393 ЦК України, ст. 207 ГК України, ст.ст. 152, 155 ЗК України, при цьому відповідач вважає, що суд, розглядаючи дану справу, повинен керуватися вимогами ч. 1 ст. 204 ЦК України, якою передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, враховуючи що у поданій позовній заяві з урахуванням обов`язковості застосування принципу доказування, ні доказів, ні правових підстав для визнання недійсним Договору оренди - не зазначено.

Частиною 1 статті 35 ЗУ "Про землеустрій" та ч. 2 ст. 79-1 ЗК України чітко регламентовано, що цільове призначення встановлюється шляхом інвентаризації, а право віднести земельну ділянку до тієї чи іншої категорії мають органи державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень та на підставі відповідних рішень згідно ст. 20 ЗК України.

В той же час, зміна визначеної категорії земель, цільового призначення, про яке зазначається у позові можлива після того, як земельна ділянка була сформована як об`єкт цивільних прав.

Частина 4 ст. 79-1 ЗК України, визначає, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Матеріали справи, а саме наданий прокурором витяг, підтверджують, що земельна ділянка кадастровий номер :02:000:9807 вперше була сформована як об`єкт цивільних прав ще 09 грудня 2013 року, категорія земель: "землі сільськогосподарського призначення", вид використання земельної ділянки- "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва", підстава здійснення реєстрації Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель 28.11.2013р.

Положення ст. 182 ЦК України та ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в аспекті виникнення прав на земельну ділянку, нерухоме майно - об`єкт цивільних прав, визначають, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Системний аналіз законодавства свідчить, якщо ділянка не має кадастрового номеру - вона не може бути об`єктом цивільних прав, у тому числі права розпорядження, а належить народу України, та таке право відповідно не може бути ні порушеним, ні відновленим. Тому, що стосується позовних вимог про скасування реєстраційних дій щодо спірної ділянки, аж до скасування реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 79-1 ЗК України - це призведе до зворотного, розформування земельної ділянки, і неможливості закріплення такої ділянки за будь- яким суб`єктом.

Системний аналіз вказаних норм законодавства свідчить, що особа, яка заявляє що у неї є певний вид права, таке право повинно бути підтвердженим та зареєстрованим, тобто, суд, захищаючи право особи, відновлює становище, скасовує заявлені незаконні дії: реєстраційні дії, прийняті рішення, зупиняючись на моменті дії документів, які чітко підтверджують наявність конкретного права у конкретної особи, відповідно до ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України належними та допустимими доказами.

Зазначене прокурором те, що документ у вигляді Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське лісове господарство" від 2005 рік - це той документ, який відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, надає право на реєстрацію земельної ділянки як ділянки лісового фонду, не свідчить про порушення прав Кабінету Міністрів України, за захистом яких звертається прокурор.

Пункт 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлює, що до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Товариство також зазначає, що прокурор необґрунтовано посилається на документ "Проект організації та розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське лісове господарство" за 2005 рік, як документ, який надає право ДП "Старовижівське ЛГ" право здійснити державну реєстрацію права постійного користування.

Твердження прокурора спростовується тим, що ДП "Старовижівське ЛГ" з моменту існування такого документа (2005 рік) так і не здійснило реєстрації нібито наявного у нього права, та не повідомило про причини, які цьому перешкоджали; документ, про який йдеться у п. 5 Прикінцевих положень ЛК України - це документ, розроблений згідно вимог ст. 11 ЗУ "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність" - плани, топографо-геодезичної інформація для ведення Державної реєстраційної системи землі та іншого нерухомого майна. ведення банку даних, які розробляються відповідними сертифікованим інженерами-геодезистами. Різниця у визначеннях "Проект організації та розвитку" та "Планово-картографічні матеріалами лісовпорядкування", відповідно порядок розробки, та правовідносини на які ці документи впливають, - є очевидними.

Відповідач вважає стверджує, що у позові слід відмовити, посилаючись на наступне:

1 Відсутні докази, які б підтверджували, то земельна ділянка кадастровий номер :02:000:9807 з цільовим призначенням "землі лісового призначення" будь коли перебувала у розпорядженні Кабінету Міністрів України.

2. Відсутні докази, які б підтверджували, що земельна ділянка кадастровий номер :02:000:9807 була сформована із цільовим призначенням "землі лісового призначення".

3. Відсутні докази того, що задоволення пред`явленого позову буде ефективним захистом та сприятиме реальному відновленню прав позивача, адже вбачається очевидна лінія захисту пред`явленим позовом ДП "Старовижівське лісове господарство", яке ніяких позовних вимог не висуває, право про яке заявляє ніколи не реалізовувало та не реєструвало, та не вчиняло спроб захистити таке право.

Поруч із відзивом на позовну заяву ТОВ "Голден Беррі" до суду було подано зустрічну позовну заяву від 12.05.2021р. про стягнення з Кабінету Міністрів України на користь ТОВ "Голден Беррі" 302 212,57 грн. збитків у формі втраченої (упущеної) вигоди.

Ухвалою суду від 18.05.20221р. матеріали зустрічної позовної заяви було повернуто заявнику.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні прокурора та представників сторін/учасників, суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про підставність пред`явлених позовних вимог.

При цьому, оцінюючи позицію сторін/учасників, викладену останніми у наданих суду заявах та поясненнях, досліджуючи матеріали справи, надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, спростовуючи та відхиляючи, а також підтримуючи ту чи іншу позицію сторін/учасників, викладену в обґрунтування пред`явленого позову та у заперечення позовних вимог, суд засвідчує наступне:

В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЗК України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст. 57 ЗК України, ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 1 ЛК України визначається, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

При цьому, статтею 5 ЛК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Статтею 7 ЛК України унормовано, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до ст. 8 ЛК України, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Статтею 9 вказаного Кодексу визначається, що у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 45 ЛК України, лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Згідно ст. 47 ЛК України, лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства.

Статтею 48 ЛК України унормовано, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами. Громадяни та юридичні особи мають право на отримання у встановленому законодавством порядку інформації про облік лісів. Порядок ведення обліку лісів встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 54 ЛК України).

Пунктом 5 розділу VІІІ "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України, в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу, визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР по лісовому господарству 11.12.1986р., плани лісонасаджень відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, при вирішенні питання про перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу Прикінцеві положення ЛК України.

Відтак, на думку суду, письмовими доказами належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 24.12.2014р. у справі №6-212цс14, від 25.01.2015р. у справі №6-224цс14, від 23.12.2015р. у справі №6-377цс15, а також позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13.06.2018р. у справі №278/1735/15-ц, від 30.01.2018р. у справі №707/2192/15-ц, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16 та від 23.10.2019р. у справі №488/402/16-ц.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013р. №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" було затверджено відповідні технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель згідно з додатком.

Пунктом 17 додатку до переліку сільських та селищних рад на території яких затверджуються технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, віднесено Смідинську сільську раду та зазначено загальну площу земель 1487,8540 га.

Серед вказаних земельних ділянок на території Смідинської сільської ради за межами населених пунктів проведено інвентаризацію земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9807, її державну реєстрацію проведено 09.12.2013, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.

Розпорядженням першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10.2016р. №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013р. №318", додаток до засвідченого вище розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013р. №318 було викладено у новій редакції, за якою визначено перелік сільських та селищної рад на території яких затверджено технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району із зазначенням конкретних земельних ділянок. Пунктом 579 додатку до розпорядження від 26.10.2016р. №351 визначено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807, - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.12.2020р. №635-р "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій" передбачено реорганізацію Старовижівської районної державної адміністрації шляхом її приєднання до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області.

У відповідності до п. 7 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2020р. №1321, перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється: у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів - з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється.

Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 15.01.2021р. №7 було утворено комісію з реорганізації Старовижівської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області.

З огляду на викладене, Ковельська районна державна адміністрація (з моменту утворення комісії з реорганізації) вважається правонаступником прав та обов`язків Старовижівської районної державної адміністрації.

На момент звернення прокурора з позовом до суду, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Ковельська районна державна адміністрація не була ліквідована та не перебувала у стані припинення, водночас Старовижівська районна державна адміністрація перебувала в стані припинення, проте не ліквідована.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018р. №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" було передано Смідинській сільській раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1389,9933 га, які розташовані за межами населених пунктів Руднянської та Смідинської сільських рад Старовижівського району згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність.

Відповідно до п. 41 додатку до згаданого акту приймання-передачі, земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 було передано у комунальну власність Смідинської сільської ради.

На підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018р. №3-1356/15-18-СГ, державним реєстратором Рожищенської районної державної адміністрації Печко А.Я. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47803012 від 16.07.2019р., відповідно до якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9807 із зазначенням форми власності - комунальна та власника - Смідинська сільська рада Старовижівського району Волинської області.

Також рішенням Смідинської сільської ради від 20.12.2019р. №50/71 було вирішено провести земельні торги у формі аукціону з продажу прав оренди на земельні ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності (за межами населених пунктів) згідно з додатком №1.

Відповідно до додатку №1 до вказаного рішення, земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9807 увійшла до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності, право оренди на які пропонується для продажу на земельних торгах окремими лотами.

На підставі протоколу земельних торгів №56 від 07.04.2020р. між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" було укладено договір оренди землі від 07.04.2020р. щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, яка розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району. Державна реєстрація права оренди вказаної земельної ділянки проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.04.2020, індексний номер 52092225. Спірна земельна ділянка передана в оренду ТОВ "Голден Беррі" на підставі акта прийому-передачі від 07.04.2020р.

Як встановлено судом та вбачається з інформації ВО "Укрдержліспроект" від 10.12.2020р. №435, підтвердженим є факт накладення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9807 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ".

ДП "Старовижівське ЛГ" листом від 16.11.2020р. №01-7/292 підтвердило, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради, повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ " (квартал 52, виділи 29-32) Сьомаківського лісництва.

Водночас, підтвердженням того, що спірна земельна ділянка віднесена до земельних ділянок державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" є викопіювання з Проекту організації і розвитку лісового господарства вказаного державного підприємства 2005 року (лист ДП "Старовижівське ЛГ" від 17.03.2021р. №01-7/351-21).

Із пояснювальної записки до Проекту організації і розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське ЛГ" 2005 року вбачається, що зміни в площі груп і категорій захисності лісів обумовлені прийманням і таксацією земель лісового фонду сільськогосподарських підприємств у 2000 році згідно з рішенням Волинської обласної ради від 08.08.2000р. №13/2.

Згідно плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва ДП "Старовижівське ЛГ" (2004 рік), спірна земельна ділянка перебуває у кварталі 52, виділи 29-32 Сьомаківського лісництва.

Таким чином, в процесі своєї діяльності ДП "Старовижівське ЛГ", а після припинення вказаної юридичної особи - ДП "Ковельське лісове господарство" керувались та керуються матеріалами лісовпорядкування Перспективним планом організації ведення лісового господарства від 2012 року, розробленим ВО "Укрдержліспроект".

Враховуючи викладене та приписи п. 5 Прикінцевих положень ЛК України, належність земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:9807, до земель державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" (на даний час ДП "Ковельське ЛГ") підтверджується належними та допустимими доказами.

Таким чином, зі змісту наведених вище розпоряджень та наказу органів державної влади вбачається, що дії Старовижівської районної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Волинській області були спрямовані на вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну її цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення.

Крім цього, суд засвідчує, що відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч.ч. 4, 8 ст. 122 ЗК України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.

Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно ст. 12, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 122 та ч. 3 ст. 149 ЗК України, на час прийняття рішень, що стосуються спірної земельної ділянки, територіальні органи Держгеокадастру України, районні державні адміністрації взагалі не були наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

При цьому, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього Кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.

Відтак, на переконання суду, спірну земельну ділянку було віднесено до земель сільськогосподарського призначення та передано Смідинській сільській раді неправомірно.

З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 25.11.2020р. №39257/0/2-20 вбачається, що Кабінету Міністрів України про факт зміни цільового призначення та передачу з державної власності у комунальну власність земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:9807, що фактично перебуває у постійному користуванні ДП "Старовижівське лісове господарство", розташованої за межами населеного пункту на території Руднянської сільської ради, Старовижівського району, Волинської області, стало відомо із запиту Волинської обласної прокуратури від 18.11.2020р. №15-2044вих-20.

Питання вилучення земель лісогосподарського призначення та зміни їх цільового призначення регулювалось положеннями ст.ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) та було виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.

Документи, на підставі яких головою Старовижівської районної державної адміністрації видавались спірні розпорядження, не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України. Такі ж документи відсутні й при прийнятті наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області щодо передачі зазначеної земельної ділянки з державної власності у комунальну.

Крім цього, враховуючи приписи ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), районні державні адміністрації не були наділені повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

Прийняття розпоряджень Старовижівською районною державною адміністрацією від 26.12.2013р. №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження документації щодо спірної земельної ділянки та від 26.10.2016р. №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013р. №318" в подальшому зумовило незаконну передачу земельної ділянки до земель комунальної власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018р. №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність".

При цьому, відповідні рішення уповноваженим органом держави на підставі та з врахуванням ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент їх прийняття) не приймались.

Суд засвідчує, що відповідно до ч. 7 ст. 28-1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (розділ VII Прикінцеві та Перехідні Положення) в редакції на час виникнення спірних правовідносин, до державної реєстрації права державної чи комунальної власності на земельні ділянки формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій може здійснюватися на підставі матеріалів інвентаризації земель, проведеної за рішенням: у межах населених пунктів - сільських, селищних, міських рад, за їх межами - районних державних адміністрацій. Матеріали інвентаризації земель у такому разі підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються органами, які прийняли рішення про проведення інвентаризації. Формування земельних ділянок у такому порядку може здійснюватися один раз. Порядок проведення інвентаризації земель затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 26, 28 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012р. №513 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), за результатами проведення інвентаризації земель виконавцем робіт складається технічна документація, що затверджується замовником.

Як вбачається з матеріалів справи, спірну земельну ділянку було сформовано на підставі проведеної Старовижівською районною державною адміністрацією інвентаризації земель, технічні документації із землеустрою щодо яких затверджено розпорядженням голови Рожищенської районної державної адміністрації від 26.12.2013р. №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Рожищенського району".

Однак, на думку суду, зазначеною технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земель, в порушення вимог земельного та лісового законодавства, було сформовано спірну земельну ділянку, невірно визначено її правовий статус та цільове призначення (землі сільськогосподарського призначення).

Окрім того суд звертає увагу, що роботи з інвентаризації спірної земельної ділянки були проведені землевпорядною організацією формально, а тому до її результатів слід ставитися критично.

Так, відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012р. №513, під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.

Разом із тим, при проведенні інвентаризації земель Смідинської сільської ради та спірної земельної ділянки не були враховані матеріали лісовпорядкування, які затвердженні протоколом координаційно-технічної наради за підсумками польових робіт з базового лісовпорядкування в державних лісогосподарських підприємствах Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства від 06.12.2012р., у тому числі, й проекту організації і розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське лісове господарство" Волинської області та Плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва (станом на 2012 рік), згідно якого на спірній ділянці кварталі 52, виділи 29-32 наявні насадження вільхи чорної (Влч), берези повислої, сосни звичайної (Сз) віком 20-35 років, висотою 6-15 метрів, а також розміщено низинне болото.

Відповідно п.п. 22, 23 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012р. №513, під час виконання камеральних робіт на робочий інвентаризаційний план наносяться межі земельних ділянок, обмежень (обтяжень) у їх використанні та угідь, отримані в результаті виконання топографо-геодезичних робіт, складаються поконтурні відомості з експлікацією, в яких зазначаються номери контурів, площа земельних ділянок, їх кадастрові номери (за наявності), площа угідь, що фактично використовуються на момент проведення інвентаризації, площа обмежень (обтяжень) у їх використанні, а також складається зведений інвентаризаційний план у масштабі згідно з вимогами пункту 14 цього Порядку. Окремо складаються переліки земельних ділянок (земель), що використовуються не за цільовим призначенням.

Однак, незважаючи на факт розміщення лісових насаджень та інших природних комплексів на спірній ділянці, під час проведення інвентаризації у 2013 році, у її матеріалах про "використання ділянки не за цільовим призначенням" всупереч п.п. 22, 23 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012р. №513 не зазначено.

Також вищевказана землевпорядна документація не містить жодних погоджень з Державним підприємством "Старовижівське лісове господарство" та Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

За визначених обставин, на думку суду, розпорядження голови Старовижівської районної державної адміністрації, його першого заступника та наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області прийняті з порушенням вимог ст.ст. 6. 14, 19 Конституції України, ст.ст. 3, 15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент їх прийняття), ст.ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.

Відповідно до ст. ст. 162, 163 Земельного кодексу України, охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.

В порушення вимог законодавства щодо раціонального використання земель Старовижівська районна державна адміністрація змінила цільове призначення та вилучила землі лісогосподарського призначення за відсутності повноважень, визначених чинним законодавством, а в подальшому спірну земельну ділянку передано Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області до земель комунальної власності.

Таким чином, розпорядження Старовижівської РДА від 26.12.2013р. №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження документації щодо спірної земельної ділянки, наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018р. №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", якими вказана земельна ділянка лісогосподарського призначення віднесена до земель сільськогосподарського призначення та передана до комунальної власності, є незаконними, тобто прийнятими всупереч вимог чинного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те що власник, дотримуючись вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не е ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16, від 21.08.2019р. у справі №911/3681/17, від 22.01.2020р. у справі №910/1809/18, від 22.06.2021р. у справі №200/606/18 та інших.

За змістом ч.ч. 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:9807, на час розгляду справи зареєстрована у земельному кадастрі на праві власності за Смідинською сільською радою з 23.10.2013р. із зазначенням її цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія землі - землі сільськогосподарського призначення.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Отже, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови від 07.11.2018р. у справі №488/5027/14-ц, від 30.06.2020р. у справі №19/028-10/13.

Відтак, оскільки у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно зазначено категорію землі та її цільове призначення, що також стало однією з підстав для подальшої її передачі до земель комунальної власності, на переконання суду, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, витребувавши зазначену земельну ділянку на користь її власника - Волинської обласної державної адміністрації.

Статтею 15 ЦК України визначається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Означені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №653/1096/16-ц та, в подальшому, системно впроваджені у практику Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019р. у справі №372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. у справі №48/340, від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19).

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021р. у справі №522/1528/15-ц).

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності права володіння, користування та розпорядження на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й надалі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

У даній справі незаконні, на думку суду, розпорядження та накази органів державної влади, а також подальша державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття Смідинською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, визнання останніх незаконними та скасування, як формування окремої позовної вимоги, не виступатиме належним способом захисту порушеного права.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою в індикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16, від 19.05.2020р. у справі №916/1608/18, від 30.06.2020р. у справі №19/028-10/13, від 22.06.2021р. у справі №200/606/18 та інших.

Отже, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Означена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021р. у справі №359/3373/16-ц.

Відтак, враховуючи фактичні обставини, які склалися у цій справі, на переконання суду, є належним способом захисту та підлягає до задоволення вимога прокурора про витребування на користь держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807.

Суд також зазначає, відповідно ст. 144 ГК України, майнові права та майнові обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно з ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, відповідно до котрої, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 202 ГК України, господарське зобов`язання припиняється у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Спеціальним законом, що регулює питання оренди землі, виступає Закон України "Про оренду землі", яким встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За змістом статті 792 ЦК України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

В даному випадку, звертаючись до суду з позовом (змінюючи предмет спору) прокурор просить визнати недійсним в судовому порядку договір оренди землі від 07.04.2020р., що був укладений між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району.

В даному аспекті судом засвідчується, що визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів (ст. 16 ЦК України) і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1.)

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства.

Зважаючи в даному випадку на те, що розпорядження Старовижівської РДА від 26.12.2013р. №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки, від 26.10.2016р. №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013р. №318", а також наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018р. №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", якими земельна ділянка лісогосподарського призначення була віднесена до земель сільськогосподарського призначення, є незаконними та прийнятими всупереч чинному законодавству, про що засвідчено вище, на переконання суду, договір оренди землі від 07.04.2020р., що укладався в подальшому між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради, підлягає визнанню недійсним на підставі та з врахуванням положень ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Окрім цього, суд засвідчує, що за змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Пунктами 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судової рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення держави реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно) законодавства (за наявності таких прав).

Отже, ефективним способом захисту порушених прав в даному випадку виступатиме також скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права оренди ТОВ "Голден Беррі" на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807, яка знаходиться на території Смідинської сільської ради, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.04.2020, індексний номер: 47803012 з одночасним припиненням права оренди ТОВ "Голден Беррі".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.)

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58) відповідно до котрої згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також приймає до уваги положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Доводи відповідачів, викладені у поданих відзивах, поясненнях та запереченнях, на переконання суду, не спростовують доводів прокурора та не можуть бути підставою для відмови в позові.

Щодо відсутності порушеного права позивача - Волинської ОДА, як підстави для звернення до суду та відповідно підстав для задоволення позову, судом засвідчується, що статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з приписами ст. 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021р. №1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021р., змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Вказані законодавчі зміни стосуються також і повноважень Кабінету Міністрів України щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.

Згідно попередньої редакції ч. 8 ст. 122 ЗК України, Кабінет Міністрів України передавав земельні ділянки із земель державної власності у власність або користування у випадках, визначених ст. 149 Кодексу (землі, які перебувають у постійному користуванні, рілля, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначень). В чинній редакції такі повноваження відсутні.

Наразі, відповідно до ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України передає лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративного-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, за чинною редакцією Земельного кодексу, Кабінет Міністрів України не наділений правом вилучати земельні ділянки державної власності, у тому числі, які є обмеженими в обороті.

Згідно з новою редакцією ст. 149 Земельного кодексу України, такі землі вилучаються за рішенням органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження землями відповідно до ст. 122 цього Кодексу, та лише виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Пунктом 24 Перехідних положень ЗК України (чинні з 27.05.2021р.) визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення.

Тобто, земельні ділянки лісогосподарського призначення віднесені до земель державної форми власності.

Чинна редакція ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, саме Волинська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в тому числі й щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.

Зміна суб`єкта (власника) земельної ділянки не змінює правовий статус об`єкта (земельної ділянки), оскільки титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель встановлені законодавством (ст. 178 Цивільного кодексу України, ст.ст. 83, 84 Земельного кодексу України) і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємними та незмінними.

Отже, на думку суду, має місце факт порушення суб`єктивного права Волинської обласної державної адміністрації, як уповноваженого Конституцією і Законами України органу, на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.

Крім цього, згідно з частинами другою та третьою статті 1 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

У статті 7 Лісового кодексу України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Статтею 8 Лісового кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За змістом статті 9 цього ж Кодексу, у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

У статті 11 Лісового кодексу України наведено правові підстави набуття права комунальної власності на ліси, зокрема, унормовано, що право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.

Таким чином, право державної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок прийняття рішень органами державної влади (Старовижівською районною державною адміністрацією та Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області), оскільки останні відповідно до своєї компетенції не були наділені повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Вибуття земельної ділянки лісового фонду з державної власності шляхом незаконного віднесення її до земель сільськогосподарського призначення та подальшої передачі у комунальну власність свідчить про порушення прав держави на користування та розпорядження цими землями, що триває.

Відтак, має місце спір між суб`єктами права державної та комунальної власності щодо права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення.

За визначених обставин доводи Смідинської селищної ради про відсутність порушення суб`єктивного права уповноваженого органу не заслуговують на увагу.

Щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, щодо зміни її цільового призначення, щодо безпідставності посилання на п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, як підставу для захисту свого права, суд засвідчує наступне:

У постановах Верховного Суду України від 24.12.2014р. у справі №6-212цс14, від 25.01.2015р. у справі №6-224цс14, від 23.12.2015р. у справі №6-377цс15, у постанові Верховного Суду від 13.06.2018р. у справі №278/1735/15-ц викладено правову позицію, згідно з якою при вирішенні питання щодо перебування земельної ділянки лісогосподарського призначення в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 Прикінцевих положень ЛК України. Аналогічну позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16 та від 23.10.2019р. у справі №488/402/16-ц.

Відтак, письмовими доказами належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, на переконання суду, виступають планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Враховуючи приписи п. 5 Прикінцевих положень ЛК України, належність земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:9807, до земель державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" (на даний час ДП "Ковельське ЛГ") підтверджується належними та допустимими доказами.

Із Плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва ДП "Старовижівське ЛГ", який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське ЛГ", вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:9807, належить до земель лісового фонду, з користування державного підприємства не вилучалась. Базове лісовпорядкування проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" у 2012 році, за результатами якого було схвалено проект ДП "Старовижівське ЛГ" земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування, були передані згідно з рішенням Волинської обласної ради від 18.08.2000р. №13/2 та розпорядження Волинської обласної ради від 05.09.2000р. № 100-р.

З листа ДП "Старовижівське ЛГ" від 16.11.2020р. №01-7/292 вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" (квартал 52 виділ 28-32) Сьомаківського лісництва.

Інформація про накладення земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:9807 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" підтверджується також листом ВО "Укрдержліспроект" від 10.12.2020р. №435.

Доводи Смідинської сільської ради щодо невиконання обов`язків Кабінетом Міністрів України та в подальшому - Волинською обласною державною адміністрацією на виконання вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності", на думку суду, не спростовують доводів прокурора про належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

Також з`ясування причин невиконання обов`язків Кабінетом Міністрів України чи ДП "Старовижівське ЛГ" щодо реалізації положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності", не виступає предметом доказування у даній справі.

Окрім того, незважаючи на прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності", не втратили своєї чинності положення п. 5 розділу Прикінцеві положення ЛК України щодо підтвердження права постійного користування земельними ділянками на раніше надані землі, саме планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Суд зазначає, що посилання відповідача на рішення Старовижівської районної ради №15/7 від 17.07.2001р. за яким надано Старовижівській селищній раді земельну ділянку лісового фонду площею 4,31 га у Старовижівському лісництві не має відношення до предмета позовних вимог у справі, що розглядається.

Зокрема, спір стосується земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка знаходилася та знаходиться у адміністративних межах Смідинської сільської ради, а не Старовижівської селищної ради, на території Сьомаківського лісництва, не Старовижівського лісництва ДП "Старовижівське ЛГ" (ДП "Ковельське ЛГ").

Суд зазначає, що доводи відповідача про непідтвердження фактів віднесення спірної земельної ділянки до складу земель лісогосподарського призначення, перебування її у користуванні державного підприємства, а відтак у державній власності, вилучення її із земель лісового фонду, неефективного способу захисту порушеного права спростовані судом при формулюванні мотивувальної частини даного судового рішення.

Стосовно позиції відповідача про застосування строку позовної давності судом засвідчується, що у Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

З урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №653/1096/16-ц, практики Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019р. у справі №372/1684/14-ц), викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. у справі №48/340, від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.

Враховуючи специфіку обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

З огляду на викладене, Смідинська сільська рада набула право на земельну ділянку, зареєструвавши її за собою на праві власності 16.07.2019р., та є її фактичним володільцем.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відтак, "власник" - Смідинська сільська рада набула "реєстраційне право" на земельну ділянку 16.07.2019р., а вимога про її витребування заявлена прокурором в інтересах держави 23.03.2021р. у межах загального строку позовної давності.

Окрім визначеного судом враховується позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 23.11.2021р. у справі №359/3373/16-ц, згідно якої, в силу положень статей 330, 387, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним майна. Це право підлягає захисту протягом всього часу наявності в особи титулу власника майна, а єдиним обмеженням права власності у часі є інститут набувальної давності, який передбачає право особи, яка добросовісно заволоділа майном, отримати його у власність зі спливом певного строку, встановленого законом, якщо дійсний власник не звернеться до цього часу з вимогою про витребування майна (стаття 344 ЦК України). Застосування позовної давності до віндикаційного позову призводить до правової невизначеності, за якої суд погоджується, що позивач є дійсним власником майна, яке є предметом спору, а відповідач, у свою чергу, є володільцем майна, яке підлягає витребуванню за вимогою власника. Таким чином, правовий титул законного власника майна належним чином не припинений, а у набувача майна на законних підставах право власності не виникло. При цьому перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником, фактично є триваючим порушенням права до моменту припинення у законному порядку правового титулу дійсного власника майна - позивача за віндикаційним позовом, який протягом усього часу з моменту вибуття майна з його володіння до втрати правового титулу залишається законним власником та має право у будь-який час вимагати відновлення свого права, а тому позовна давність до вимоги про витребування майна не застосовується.

Відповідно до ч. 4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, незважаючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, право власності дійсного власника презюмується і не припинилося, підлягає захисту впродовж всього часу наявності в особи титулу власника майна, оскільки перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником, є триваючим правопорушенням.

А тому позовна давність до вимоги прокурора, заявленої в інтересах позивача, про витребування майна від відповідача не застосовується.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 ГПК України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

В даному аспекті суд зауважує, що передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 ГПК України, в господарському процесі в будь-якій із п`яти форм є набуття останніми господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" від 31.03.2005р., заява 61517/00, п. 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009р., заява №42454/02) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003р. №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом виступає Закон України "Про прокуратуру".

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України та статтею 1 передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999р. №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Означені висновки були здійснені у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який на даний час втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону "Про прокуратуру".

Відтак, суд засвідчує, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У даному випадку прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" вилученням з порушенням земельного законодавства земель лісового фонду, зміною їх цільового призначення та передачею у користування суб`єкту господарювання без належних на те законодавчих підстав.

На думку суду, таке обґрунтування не є несумісним з розумінням "інтересів держави". Тому суд вважає, що існують всі підстави вважати, що позов має на меті саме захист "інтересів держави".

Водночас суд засвідчує, що п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у справі.

Як вже зазначалось, статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 3 цієї норми Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного Банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Суд засвідчує, що в даному випадку звернення прокурора спрямоване не інакше як на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання зміни цільового призначення та незаконного вибуття лісових земель з державної власності, що, з огляду на значимість цього питання і дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства, становить суспільний інтерес.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі правонаступника Кабінету Міністрів України - Волинської обласної державної адміністрації, котра підтримує позовну заяву Волинської обласної прокуратури.

Так, у відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Волинською обласною прокуратурою до пред`явлення даного позову до суду було отримано письмову вказівку заступника Генерального прокурора України від 04.03.2021р. за №15/1/1-86вих21 щодо можливості звернення до суду з позовом в інтересах первинного позивача - Кабінету Міністрів України, а також 11.03.2021р. за №05-457вих21 направлено повідомлення Кабінету Міністрів України про намір пред`явити даний позов.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.09.2018р. у справі №924/1237/17, від 16.10.2018р. у справі №916/1538/16, від 04.10.2018р. у справі №911/2740/17, від 10.10.2018р. у справі №925/68/18.

Водночас, можливість втручання прокурора у випадку, коли захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, або коли такий орган відсутній, а також вимоги законодавства щодо необхідності обґрунтування підстав для здійснення прокурором представництва підкреслюють позавідомчий та міжгалузевий характер діяльності прокурора, як інституту, що призначений для універсального та постійного ефективного захисту конституційно значимих цінностей.

З огляду на викладене, суд вважає, що процесуальне представництво прокурором інтересів держави не може бути поставлено у формальну залежність від позивача, процесуальна позиція якого не співпадає з представленим прокурором державним інтересом.

Отже, суд доходить висновку, що прокурор правомірно звернувся з позовом до місцевого господарського суду.

Ухвалою від 29.03.2021р. про відкриття провадження у даній справі, судом в першу чергу було підтверджено підстави представництва Заступника керівника Волинської обласної прокуратури інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Кабінету Міністрів України за позовною заявою, прийнято її до розгляду та відкрито провадження у справі.

Позовна заява прокурора, за якою судом відкрито провадження у справі, подана в інтересах Кабінету Міністрів України, оскільки станом на дату пред`явлення позову до повноважень вказаного органу належали повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб (ч. 8 ст. 122, ч. 9 ст. 149 ЗК України в редакції на 22.03.2019).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021р. №1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021р., змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Вказані законодавчі зміни стосуються також і повноважень Кабінету Міністрів України щодо розпорядження земельними ділянками, за чинною на даний час редакцією Кодексу Кабінет Міністрів України не може здійснювати вилучення земельних ділянок державної власності, у тому числі які є обмеженими в обороті.

Суд зазначає, що відповідно до п. 24 Перехідних положень ЗК України, з дня набрання чинності цим пунктом, земельні ділянки лісогосподарського призначення віднесені до земель державної форми власності.

Чинна на даний час редакція ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, на даний час Волинська обласна державна адміністрація виступає розпорядником земель лісогосподарського призначення, в тому числі і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.

Зміна суб`єкта (власника) земельної ділянки не змінює правовий статус об`єкта (земельної ділянки), оскільки титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель встановлені законодавством (ст. 178 Цивільного кодексу України, ст.ст. 83, 84 Земельного кодексу України) і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємними та незмінними.

Отже, має місце факт порушення суб`єктивного права Волинської обласної державної адміністрації, як уповноваженого Конституцією і Законами України органу, на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, а відтак представництва прокурором інтересів держави в особі цього органу.

За визначених обставин в сукупності суд дійшов висновку, що відповідачами не спростовано доводів позовної заяви, хоч їм було створено усі можливості для надання заперечень та доказів в обґрунтування останніх, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве та вирішальне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, суд доходить висновків про наявність достатніх підстав для задоволення пред`явлених прокурором позовних вимог.

Інші доводи та заперечення відповідачів судом розглянуті та відхилені, зокрема, як такі, що на результат вирішення спору - задоволення позовних вимог з наведених вище підстав, впливу не мають.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат, а також враховуючи висловлене в судовому засіданні присутнім прокурором клопотання про повернення надмірно сплаченої суми судового збору, суд засвідчує, що враховуючи предмет спору та визначений судом суб`єктний склад відповідачів до котрих в тій чи іншій мірі позов пред`явлений (до Смідинської сільської ради в частині витребування у власність держави в особі Волинської облдержадміністрації з незаконного володіння земельної ділянки; до Смідинської сільської ради та ТОВ "Голден Беррі" в частині визнання недійсним договору оренди землі; до Ковельської районної державної адміністрації в частині скасування рішення державного реєстратора), приймаючи до уваги висновки про підставність позову та доведення спору до суду з вини визначених відповідачів, суд вважає, що витрати Волинської обласної прокуратури, пов`язані із поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору на суму 6810 грн.), слід відшкодувати останній у відповідності до ст. 129 ГПК України за рахунок Смідинської сільської ради, ТОВ "Голден Беррі" та Ковельської райдержадміністрації.

При цьому надмірно сплачена сума судового збору 11 350 грн. підлягає поверненню Волинській обласній прокуратурі з Державного бюджету України відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

На підставі викладеного, керуючись ст. 7 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (м. Луцьк, Київський майдан, 9, ) з незаконного володіння Смідинської сільської ради (с. Смідин, вул. Грушевського, 9, ) земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9807 площею 14,0733 га.

3. Визнати недійсним договір оренди землі від 07.04.2020р., укладений між Смідинською сільською радою (с. Смідин, вул. Грушевського, 9, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі" (с. Рудня, вул. Миру, 15, ) щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер :02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради.

4. Скасувати рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.04.2020р., індексний номер: 47803012, про проведення державної реєстрації за ТОВ "Голден Беррі" іншого речового права, права оренди земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з одночасним припиненням іншого речового права ТОВ "Голден Беррі", права оренди на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером :02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

5. Стягнути з Смідинської сільської ради (с. Смідин, вул. Грушевського, 9, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 3405 грн. (2270 грн.+1135 грн.) в повернення витрат по сплаті судового збору.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі" (с. Рудня, вул. Миру, 15, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 1135 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

7. Стягнути з Ковельської районної державної адміністрації Волинської області (м. Ковель, вул. Незалежності, 73, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 2270 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

8. Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути Волинській обласній прокуратурі (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) з Державного бюджету України судовий збір в загальному розмірі 11 350 грн., сплачений при поданні позовної заяви до Господарського суду Волинської області згідно платіжного доручення №439 від 22.03.2021р. на суму платежу18 160 грн., відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

9. Підставою для повернення судового збору є дане рішення, підписане суддею та засвідчене гербовою печаткою Господарського суду Волинської області.

10. Накази на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З врахуванням положень ст. ст. 253, 256, 257 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 04.11.2022р.

Суддя В. А. Войціховський

рішення направити:

- Волинській обласній прокуратурі (; );

- Волинській обласній державній адміністрації ();

- Кабінету Міністрів України (; ; ІНФОРМАЦІЯ_3);

- Смідинській сільській раді (; ІНФОРМАЦІЯ_1 );

- ГУ Держгеокадастру у Волинській області ();

- ТОВ "Голден Беррі" (ІНФОРМАЦІЯ_2);

- Ковельській районній державній адміністрації ();

- ДП "Ковельське лісове господарство" ().