ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

03.11.2022 року м. Дніпро Справа № 32/257-10

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач),

суддів: Іванова О.Г., Дарміна М.О.

без участі предстаників сторін

розглянувши

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р.

( суддя Васильєв О.Ю., м. Дніпро )

у справі

за позовом:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро",

м. Дніпро

до відповідача:

Дніпропетровської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства

"Динамо України",

м. Дніпро

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро» ( Позивач ) звернулося з позовом до Дніпропетровської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України» ( Відповідач ) про визнання права власності на нерухоме майно водно- спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, Набережна Перемоги, 13 А; яка складається із наступних обєктів: літ. А-1 будівля водноспортивної бази площею 374,2 кв.м.; №1, 2- огорожа; І,ІІ мостіння; літ. Б-1 побутове приміщення площею 18,6 кв.м.; літ.В-1 побутове приміщення площею 22,1 кв.м.; літ.Ж-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ.З-1 побутове приміщення площею 20,1 кв.м.; літ.Г тимчасова будівля площею 6,7 кв.м.; літ.Д тимчасова будівля площею 14,4 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на внесення спірного майна Відповідачем до статутного фонду ТОВ «Будсервіс Динамо Дніпро», учасниками якого є Дніпропетровська обласна організація фізкультурно-спортивного товариства «Динамо України» та приписи ст. 12 Закону України «Про господарські товариства », ст. 392 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. ( з урахуванням ухвали про виправлення опискик від 22.10.2010 р. ) позовні вимоги задоволено частково, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" право власності на нерухоме майно водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А, яка складається із наступних об`єктів літ. А-1 будівля водно-спортивної бази, площею 348,3 кв.м.; № 1, 2 - огорожа; I, II мостіння; літ. Г тимчасова будівля, площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля, площею 14,4 кв.м..

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Дніпровська міська рада, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення про права та інтереси територіальної громади міста без залучення до участі у справі Дніпровської міської ради, оскільки винесеним судом рішенням фактично вирішено долю не лише водно-спортивної бази, але і земельної ділянки, яка не належала сторонам по справі, не була приватизована іншими особами та на день винесення оскаржуваного рішення, знаходилась у комунальній власності територіальної громади міста. Отже, з володіння територіальної громади міста Дніпро, за результатами постановления оскаржуваного рішення, поза волею власника вибула земельна ділянка за адресою: вулиця Набережна Перемоги, будинок 13-А в місті Дніпрі.

При цьому Скаржник зазначає, що Позивач набув право власності на земельну ділянку у спосіб, який лише за формальними ознаками має вигляд законного, оскільки зазначений об`єкт нерухомого майна мав статус «об`єкту комунальної власності», в дійсності ж це майно й не належало Відповідачу на праві власності. Проте, обставин, на підтвердження наявності правовстановлюючих документів у Відповідача на земельну ділянку, що розташована за адресою: вулиця Набережна Перемоги, будинок 13-А в місті Дніпро, судом першої інстанції встановлено не було.

Скаржник вважає, що ухвалення оскаржуваного рішення Господарського суду Дніпропетровської області порушує права та інтереси територіальної громади міста Дніпра, оскільки, рішення фактично обмежило права Дніпровської міської ради на володіння, розпорядження земельної ділянки, як власника, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" ( Позивач ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою та просить апеляційний суд в задоволенні апеляційної скарги Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області у господарській справі № 32/257-10 відмовити.

Вирішуючи питання про те, чи судове рішення, яке оскаржується Дніпровською міською радою, яка не брала участі у справі, стосується прав та обов`язків цієї особи, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі № 910/22354/15, від 09.06.2018 р. у справі № 910/18705/17, від 19.06.2018 р. у справі № 904/1192/16 та від 11.07.2018 р. у справі № 910/2635/17 полягає в тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою собою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Питання обґрунтування особою власного процесуального інтересу щодо порушених прав вирішується після відкриття апеляційного провадження (постанова Касаційного господарського суду від 06.08.2018 р. у справі 910/14369/16, постанова об`єднаної палати КГС від 21.02.2019 р. у справі №908/1141/15-г).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Позивач просив суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будсервіс Динамо Дніпро" право власності на нерухоме майно водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 13 А, яка складається із наступних об`єктів літ. А-1 будівля водно-спортивної бази, площею 348,3 кв.м.; № 1,2 - огорожа; I,II мостіння; літ. Г тимчасова будівля, площею 6,7 кв.м.; літ. Д тимчасова будівля, площею 14,4 кв.м.. Відповідачем у спірних правовідносинах Позивач визначив Дніпропетровську обласну організацію фізкультурно-спортивного товариства "Динамо України".

Земельна ділянка, яка розташована під нерухомим майном водно-спортивної бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетро, вул. Набережна Перемоги, 13 А, належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра (колишня назва Дніпропетровськ), від імені та в інтересах якої відповідні повноваження власника здійснює Дніпровська міська рада, яка на момент виникнення спірних правовідносин йменувалася Дніпропетровська міська рада.

Згідно ст. 376 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин ) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Як було передбачено ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України ( в редакції, що діяла на момент звернення позивача із позовом, розгляду і вирішення справи судом першої інстанції ) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Колегія суддів зауважує, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості було закріплено статтею 30 Земельного кодексу України від 1992 р. ( що була чинна до 01.01.2002 р.) та в подальшому було закріплено статтею 120 Земельного кодексу України. Крім того, він був також встановлений ст. 377 ЦК України ( в редакції від 01.01.2004 р.). Всі ці норми багаторазово змінювались.

У постанові від 16.06.2020 р. у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи ст. 120 ЗК України, вказала, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою. Враховуючи цей принцип Суд зробив висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

В свою чергу, аналізуючи положення ст. 120 ЗК України, ст. 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. За таких обставин законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти, за попереднім власником. Однак, законодавець даною нормою не обмежує можливості застосування визначених статтею 346 ЦК України способів припинення права власності на таку земельну ділянку та не виключає можливості застосування загальних гарантій непорушності права приватної власності, передбачених статтею 41 Конституції України.

Таким чином, судом першої інстанції було прийнято рішення, яким в силу приписів ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України зачіпаються права та інтереси власника земельної ділянки, на якій знаходиться означене нерухоме майно, територіальної громади міста Дніпропетровськ в особі Дніпропетровської міської ради, тобто, вирішено питання про інтереси, права та обов`язки особи, яка не брала участі в розгляді справи, фактично змінивши їх обсяг.

Відтак, апеляційний суд, встановивши, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2010 р. порушує майнові права та законні інтереси територіальної громади міста Дніпро, а справа № 32/257-10 була вирішена без залучення уповноваженого представницького органу Дніпропетровської міської ради, доходить висновку про необхідність залучення її як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача.

Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 50 ГПК України якщо суд встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 232, 233, 234, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Залучити Дніпровську міську раду до участі у справі № 32/257-10 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін