УХВАЛА

м. Київ

01.11.2022Справа № 910/8190/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову у справі №910/8190/22

За позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до відповідача-1 ОСОБА_1 ,

до відповідача- 2 ОСОБА_2 ,

до відповідача- 3 ОСОБА_3 ,

до відповідача-4 ОСОБА_4 ,

до відповідача-5 ОСОБА_5 ,

до відповідача-6 ОСОБА_6 ,

до відповідача-7 ОСОБА_7 ,

до відповідача-8 ОСОБА_8 ,

до відповідача-9 ОСОБА_9 ,

до відповідача-10 ОСОБА_10 ,

до відповідача-11 ОСОБА_11 ,

до відповідача-12 ОСОБА_12 ,

до відповідача-13 ОСОБА_13 ,

до відповідача-14 ОСОБА_14 ,

до відповідача-15 ОСОБА_15 ,

до відповідача-16 ОСОБА_16 ,

до відповідача-17 ОСОБА_17 ,

до відповідача- 18 ОСОБА_18 ,

до відповідача-19 ОСОБА_19 ,

до відповідача-20 ОСОБА_20 ,

до відповідача-21 ОСОБА_21 ,

до відповідача-22 ОСОБА_22 ,

до відповідача-23 ОСОБА_23 ,

до відповідача- 24 ОСОБА_24

про стягнення ,55 грн збитків

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до фізичних осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 про стягнення збитків у розмірі ,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» виявлено ряд порушень щодо прийняття посадовими особами банку управлінських рішень, направлених на придбання «токсичних» активів, видачу кредитів позичальникам, які мали ознаки неплатоспроможності, що стало «каталізатором» неплатоспроможності банку та завдання йому збитків у розмірі ,55 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2022 відкрито провадження у справі №910/8190/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої просить вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на все майно (нерухоме, рухоме, в тому числі корпоративні права) та грошові кошти, що належать на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_25 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 в межах суми стягнення, а саме - ,55 грн;

- заборони відповідачам вживати заходи, спрямовані на відчуження належного їм на праві власності майна (рухомого, нерухомого), грошових коштів та інших активів в межах суми стягнення, а саме - ,55 грн;

- заборони державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (нотаріусам (приватним та державним); громадян України, які мають вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідають кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебувають у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав - виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольської міської, районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації; державними та/або приватними виконавцями - у разі накладення таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону) вчиняти дії щодо проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що належить на праві власності відповідачам, спрямовані на їх відчуження, зміну та/або припинення чи обтяження таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- заборони реєстраторам державного реєстру обтяжень рухомого майна, визначеним Наказом Міністерства юстиції України № 57/5 від 07.07.2006 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна», (державні, приватні нотаріуси та їх помічники, державні та приватні виконавці, податкові керуючі, а також адміністратор Державного реєстру обтяжень рухомого майна (державне підприємство «Національні інформаційні системи») та його філії) вчиняти дії щодо внесення записів про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження, яке належить на праві власності відповідачам;

- заборони державним реєстраторам, визначених Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (нотаріусам (державним та приватним); особам, які перебувають у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації (Міністерство юстиції України та його територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі; виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська та Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації), вчинення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань щодо внесення змін до відомостей щодо корпоративних прав, належних відповідачам (в тому числі в частині державної реєстрації змін учасників/акціонерів та/або змін часток учасників/акціонерів в господарських товариствах).

Заява про вжиття заходів забезпечення позову обґрунтована тим, що відповідачі входили до кредитного комітету та правління банку - Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» і в результаті прийняття ними рішень і вчинення на їх підставі правочинів, пов`язаних з придбанням неліквідних активів, банку та його кредиторам заподіяні збитки у заявленій сумі. Відтак, оскільки завдані банку збитки знаходяться у прямій залежності із протиправною поведінкою відповідачів, за міркуванням позивача, є достатньо обґрунтоване припущення, що з метою уникнення відповідальності відповідачі можуть та мають нічим не обмежену можливість вчиняти дії, спрямовані на відчуження належного їм майна та коштів, що призведе до неможливості виконання постановленого у даній справі судового рішення, у разі задоволення позову, та відновлення порушених прав.

Розглянувши заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідачів на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Згідно з приписами частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідачів з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача і з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідачів на момент пред`явлення позову до них, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Відтак, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічні правові висновки щодо застосування приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №914/2438/20, від 24.05.2021 у справі №910/3158/20, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18 та інших.

Водночас, під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частини 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України), про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи.

У даному випадку, здійснивши оцінку доводів заявника, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову, оскільки необхідність у застосуванні судом визначених заявником заходів не обґрунтована і документально не підтверджена, так як не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального підтвердження наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Тоді як, згідно зі статтями 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Саме лише посилання заявника на те, що менеджментом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» завдано збитків як самому банку, так і його кредиторам, не є достатньою підставою, визначеною вимогами Господарського процесуального кодексу України, для вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, суд зауважує на тому, що наведені заявником обставини прийняття відповідачами рішень і вчинення на їх підставі правочинів, пов`язаних з придбанням неліквідних активів відбувалося у 2010-2015 роках, тоді як з самим позовом про стягнення збитків і заявою про забезпечення позову Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся у 2022 році і жодних доказів вчинення відповідачами дій, спрямованих на відчуження належного їм майна та коштів, як до подання позову, так і після його подання, з метою уникнення майнової відповідальності, не надано.

В той час як особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову. При цьому достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника (позивача), обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, покладається саме на заявника (позивача).

Тоді як, у даному випадку, заявник не надав жодних доказів наявності фактичних обставин з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову, а наведені в заяві доводи стосуються лише його власних припущень щодо можливого невиконання відповідачами рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, що не є тими обставинами, які б свідчили про вчинення відповідачами реальних дій з метою унеможливлення виконання рішення суду.

У заяві про забезпечення позову заявником не наведено жодних обставин на підтвердження вчинення відповідачами конкретних дій, спрямованих на ухилення від майнової відповідальності, в тому числі, дій спрямованих на реалізацію належного їм майна, безпідставного витрачання коштів, приховування активів, відкриття нових рахунків, тощо.

Обставини, які наведені в обґрунтування заяви про забезпечення позову, свідчать про наявність спору між сторонами щодо заподіяння збитків у заявленому розмірі через прийняття менеджментом банку рішень і вчинення на їх підставі правочинів, пов`язаних з придбанням неліквідних активів, а не про наявність обставин, які б свідчили про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тоді як питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не може вирішуватися під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2021 у справі №910/7029/21.

Разом з цим, суд зауважує на тому, що за приписами частини 1 статті 139 ГПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Тобто, законодавством передбачений обов`язок для заявника зазначати в заяві про забезпечення позову інші відомості, необхідні для забезпечення позову, у тому числі, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, його вартість, де це майно знаходиться, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідачів.

Однак, звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно (нерухоме, рухоме, в тому числі корпоративні права) та грошові кошти, належні відповідачам на праві власності, в межах ціни позову, заявник не зазначив жодних відомостей щодо майна, відсутність яких не дає змогу визначити співмірність заходів забезпечення позову заявленим вимогам.

Поміж тим, заявником не надано суду жодних доказів того, що у власності відповідачів є майно (нерухоме, рухоме, в тому числі корпоративні права), а також грошові кошти, які перебувають на рахунках в банківських установах на які він просить накласти арешт, як і не зазначено конкретний перелік майна, яке за його міркуванням підлягає арешту.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У постанові Верховного Суду від 28.03.2019 у справі №824/239/2018 зазначено, що судове рішення як найвищий акт правосуддя повинно бути виконуваним, оскільки виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на все майно боржників у межах суми вимог при відсутності відомостей про вартість такого майна є невиконуваним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2019 у справі №824/239/2018.

Втім, звертаючись до суду з даною заявою про забезпечення позову, заявник не наводить жодних відомостей про майно чи кошти, яке за його міркуванням підлягає арешту, будь-то його вартість, ідентифікуючи ознаки, тощо.

Окрім того, здійснивши оцінку обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно відповідачів в межах суми стягнення ,55 грн, суд зауважує про його неспівмірність, оскільки, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, через призму загального розміру завданих збитків відповідачами, не всі відповідачі окремо відповідають за спричинення шкоди саме у заявленому розмірі.

Статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Приймаючи до уваги вищевикладене, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність, на даний час, визначених законом підстав для їх вжиття.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили 01.11.2022 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Т.В. Васильченко