ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
07.11.2022 Справа № 914/469/22
Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., у справі
за позовом: Фізичної особи-підприємця Гладиш Ярослави Олексіївни
до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО»
про: визнання недійсним рішення, оформленого протоколом №035716-а засідання комісії з розгляду актів про порушення від 24.12.2021 року,
за зустрічним позовом: Приватного акціонерного товариства «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО»
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гладиш Ярослави Олексіївни
про: стягнення заборгованості за недовраховану електричну енергію в сумі 192 977,23 грн.,
без участі представників сторін,
На розгляді Господарського суду Львівської області перебувала справа №914/469/22 за позовом: Фізичної особи-підприємця Гладиш Ярослави Олексіївни до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» про визнання недійсним рішення, оформленого протоколом №035716-а засідання комісії з розгляду актів про порушення від 24.12.2021 року та за зустрічним позовом: Приватного акціонерного товариства «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гладиш Ярослави Олексіївни про стягнення заборгованості за недовраховану електричну енергію в сумі 192 977,23 грн.
03.11.2022р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла заява Приватного акціонерного товариства «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» про винесення додаткового судового рішення у справі №914/469/22.
Відповідно до ст.244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.
За змістом ст.244 ГПК України, додаткове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту.
Так, з матеріалів справи слідує, що 29.03.2022р. на адресу суду від позивача за зустрічним позовом було подано заяву про визначення витрат на професійну правову допомогу, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№6823/22.
Позивачем за зустрічним позовом заявлено 60 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Беручи до уваги те, що судом не вирішено питання щодо понесених позивачем за зустрічним позовом судових витрат в частині витрат на правничу, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення в порядку визначеному статтею 244 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалюючи додаткове рішення у справі № 914/469/22, суд виходив з наступного.
14.03.2022р. між Адвокатським об`єднанням «Юріс Консультус» та Приватним акціонерним товариством «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» укладено договір №22/3-1 про надання правничої допомоги в господарському суді Львівської області, у першій інстанції, у справі №914/469/22 за позовом ФОП Гладиш Я.О. до ПрАТ «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» про визнання недійсним рішення.
Вартість правничої допомоги, за умовами п.4.1 вказаного договору, становить : авансова оплата 60 000,00 грн.
Відповідно до ордеру серії ВС №1118179 від 14.03.2022р. про надання правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги №22/3-1 від 14.03.2022р. в господарському суді Львівської області у справі №914/469/22 надається правова допомога Приватному акціонерному товариству «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» - Адвокатським об`єднанням «Юріс Консультус» в особі адвоката Горбунової О.Л.
На виконання договору №22/3-1 від 14.03.2022р. виданий рахунок на оплату №22/021 від 23.03.2022 року на суму 60 000,00 грн.
24.03.2022р. згідно платіжного доручення №5422 Приватне акціонерне товариство «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» оплатило вищезазначений рахунок на суму 60 000,00 грн.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
При цьому, суд повинен враховувати принципи співмірності та розумності судових витрат, характер спірних правовідносин та обсяг матеріалів справи.
Крім того, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. В судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 та постановах Верховного Суду від 01.08.2019р. у справі №915/237/18, від 24.10.2019р. у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020р. у справі № 904/3583/19).
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020р. у справі №910/4201/19).
У постанові від 11.11.2021р. у справі №910/7520/20 Верховний Суд вказав, що суд має визначити, чи є обгрунтованим визначений розмір і чи є підстави для відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.5-7, 9 ст.129 ГПК України незалежно від відсутності клопотання про зменшення витрат.
Відповідно, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Отже, суд вправі покласти лише ті судові витрати, які є обґрунтованими, неминучими, співмірними та розумними (розумно необхідними).
Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.
Жодний з названих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню у взаємозв`язку з обставинами кожного конкретного випадку.
За приписами статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019р. у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019р. у справі № 922/928/18, від 30.07.2019р. у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019р. у справі № 915/237/18).
Стосовно вимог позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката, суд зазначає, що дане питання необхідно розглядати в двох площинах: по-перше, це договірні відносини позивача з адвокатом (адвокатами) стосовно надання юридичних послуг і, по-друге, це вимога про оплату наданих послуг відповідачем.
Стосовно першого аспекту суд виходить із основоположного принципу цивільного права - принципу свободи договору. Позивач має право на свій розсуд оцінити вартість послуг адвоката, навіть у розмірі ціни позову.
Стосовно другої площини питання, що розглядається, суд зазначає, що положення ГПК України про стягнення вартості послуг адвоката по-суті є оплатою відповідачем наданих позивачеві послуг з правничої допомоги. І в цьому аспекті оцінка вартості послуг позивачем не має беззаперечного статусу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Водночас, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
При вирішення питання про розмір витрат на професійну правничу допомогу Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», котрі підлягають відшкодуванню позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом), суд враховує те, що спір у даній справі виник у зв`язку із прийняттям ПрАТ «Львівобленерго» рішення, оформленого протоколом №035716-а від 24.12.2021 р., про нарахування ФОП Гладиш Я.О. недоврахованої електричної енергії в сумі 192 977,23 грн.
Суд вважає, що заявлені позивачем за зустрічним позовом витрати на правову допомогу у розмірі 60 000 грн з урахуванням всіх аспектів і складності справи, а також час, який би міг витратити адвокат на вивчення матеріалів справи та підготовку зустрічної позовної заяви, виклад правової позиції та заперечень щодо первісного позову, як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їх розміру.
Суд зазначає, що витрати позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 60 000, 00 грн не є співмірними із ціною позову та складністю справи.
Відтак, оскільки стягнення адвокатських витрат у заявленому розмірі не відповідатиме критеріям розумності, необхідності, співмірності, справедливості і становитиме надмірний тягар для відповідача, суд дійшов висновку, що до стягнення підлягає 20 000, 00 грн. витрат на правову допомогу.
Отже, на підставі викладеного, враховуючи що позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено, в первісному позові відмовлено, беручи до уваги право суду не присуджувати (не розподіляти) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, враховуючи баланс інтересів сторін у даному питанні, суд вважає адекватним розміром правничої допомоги, яка може бути покладена на відповідача за зустрічним позовом 20 000,00 грн. Суд вважає за необхідне скористатися правом суду і не розподіляти витрати на правову допомогу в іншій частині на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 233, 238, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд
2. Наказ видати після набрання додатковим рішенням законної сили.
Додаткове рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.
Додаткове рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.
Суддя Король М.Р.