ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м. ОдесаСправа № 916/617/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання Молодов В.С.

за участю представників учасників справи:

від Одеської міської ради, м. Одеса Танасійчук Г.М., за посвідченням;

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса Добров Р.М., за посвідченням;

від Громадської організації Центр сприяння інвалідам Надія, м. Одеса не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради, м.Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року, м. Одеса, суддя Гут С.Ф., повний текст рішення складено та підписано 26.08.2022 року

у справі №916/617/21

за позовом Одеської міської ради, м. Одеса

до відповідача: Громадської організації Центр сприяння інвалідам Надія, м. Одеса

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса

про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення 1 251 111 грн. 60 коп., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У березні 2021 року Одеська міська рада, м. Одеса звернулася до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Громадської організації "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", м. Одеса, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департамент комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса, у якій просив про: розірвання договору купівлі-продажу від 05.03.2018 року, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та Громадською організацією "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 520,9 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 59, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 05.03.2018 року за № 372; стягнення з Громадської організації "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ" на користь Одеської міської ради неустойки у розмірі 1251111 грн. 60 коп.; вирішення питання про відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат по сплаті судового збору.

Зокрема, позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем не виконано умови укладеного між ним та позивачем договору купівлі-продажу в частині своєчасної та остаточної сплати коштів за об`єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору, чим істотно порушено його умови, адже Одеською міською радою не отримано того, на що вона розраховувала при укладенні такого договору. Відтак, на думку позивача, вказані обставини слугують підставами для розірвання відповідного договору та стягнення з відповідача неустойки у розмірі 20% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, згідно його умов.

29.06.2021 року відповідач звернувся до Господарського суду Одеської області із письмовою заявою про застосування строку позовної давності, в якій Громадська організація "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", м. Одеса, посилаючись на статті 256,257,258,267 Цивільного кодексу України, просила застосувати строк позовної давності до вимог Оодеської міської ради про стягнення 1251111 грн. 60 коп. неустойки, оскільки законодавцем встановлено спеціальний скорочений строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 (суддя Гут С.Ф.) позовні вимоги Одеської міської ради, м. Одеса до Громадської організації "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", м. Одеса, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департамента комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса про розірвання договору та стягнення 1251111 грн. 60 коп. задоволено частково; розірвано договір купівлі продажу від 05.03.2018 року, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, м. Одеса та Громадською організацією "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", м. Одеса, щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 520,9 кв.м. розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 59, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 05.03.2018 року за № 372; у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі 1 251 111 грн. 60 коп. відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ході розгляду справи, позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за придбані у Одеської міської ради, м. Одеса нежитлові приміщення, з огляду на що, позовні вимоги в цій частині задоволено.

Проте, відмовляючи у стягненні неустойки, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи те, що позовна давність для звернення Одеської міської ради з вимогою про стягнення неустойки за договором сплинула ще 05.04.2019 року; позов направлено до суду тільки 05.03.2021 року; відповідачем заявлено про застосування до позовної вимоги про стягнення неустойки наслідків спливу спеціальної позовної давності; наведені позивачем причини пропуску строку звернення з даною позовною вимогою не є поважними, адже відсутність належної взаємодії між органами місцевого самоврядування не може вважатись поважною причиною несвоєчасного звернення до суду одним з них; не доведено Одеською міською радою, м. Одеса, як сторони за договором, факту неможливості довідатися про порушення свого цивільного права та факту необізнаності про таке порушення, у зв`язку із чим, задоволення позовна вимога про стягнення 1251111 грн. 60 коп. неустойки не потребує, оскільки у даному випадку наявний сплив строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Одеська міська рада, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Одеської міської ради про стягнення з Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія», м. Одеса розміру нарахованої неустойки не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просила суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 у вказаній вище частині та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Одеської міської ради до Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія», м. Одеса про стягнення неустойки у розмірі 1251111 грн. 60 коп. задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що судом першої iнстанцiї не дослiджено належним чином причини пропуску Одеською мiською радою строку позовної давностi, не надано їм оцінки з урахуванням всіх обставин, які неодноразово зазначались позивачем.

Скаржник, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, також в апеляційній скарзі наголосив, що Закон не наводить перелiку причин, якi можуть бути визнанi поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давностi, тому таке питання вiднесено до компетенцiї суду, який розглядає судову справу по сутi заявлених вимог. При цьому, питання щодо поважностi цих причин, тобто наявностi обставин, якi з об`єктивних, незалежних вiд позивача пiдстав унеможливлювали або iстотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішуєтъся господарським судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням наявних фактичних даних про такi обставини.

Таким чином, на переконання апелянта, фактичний пропуск строку позовної давностi не є безумовною пiдставою для вiдмови у задоволеннi позовних вимог, оскiльки за наявностi поважних причин такого пропуску право позивача підлягає захисту у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Також, позивач, посилаючись на обставини справи, в апеляційній скарзі зазначає, що за Законом України «Про мiсцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчi органи мiсцевого самоврядування дiють за принципом розподiлу повноважень у порядку i межах, визначених цим та iншими законами. При цьому, як вказано скаржником, в даному випадку договiр купiвлi-продажу укладено Департаментом комунальної власностi вiд iменi Одеської мiської ради та встановлено у роздiлi 2 договору «Порядок розрахункiв за придбаний об`єкт», що покупець має сплатити цiну продажу на рахунок саме Департаменту комунальної власностi Одеської мiської ради, розрахунки за об`єкт купiвлi-продажу проводяться безпосередньо мiж Громадською організацією «Центр сприяння iнвалiдам «Надiя» та Департаментом комунальної власностi Одеської мiської ради, який є окремою юридичною особою та надiлений власними повноваженнями щодо здiйснення таких дiй.

Відтак, за твердженням позивача, Одеська мiська рада як колегiальний орган безпосередньо не має доступу до рахункiв Департаменту комунальної власностi та не має можливостi самостiйно перевiряти надходження вiдповiдних коштів, оскільки такi повноваження має лише Департамент комунальної власностi Одеської мiської ради.

Позивач наголошує, що у відповідності до наведеного вище, Одеська мiська рада без iнформацiї вiд уповноваженого на здiйснення контролю за надходженням коштiв - Департаменту комунальної власностi, та необхiдних доказiв не мала можливостi встановити наявнiсть порушення прав територiальної громади мiста Одеси, з огляду на що, у даному випадку, наявні поважні причини пропуску строку позовної давностi.

Водночас, на переконання позивача, суд першої iнстанцiї, вiдмовляючи в задоволеннi вимоги Одеської мiської ради про стягнення неустойки у зв`язку з пропуском строку позовної давностi, порушив право останнього на відновлення своїх порушених прав, а саме на стягнення з відповідача неустойки у зв`язку з невиконанням останнім умов укладеного між сторонами договору, що призвело до недоотримання місцевим бюджетом 5940000 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду за апеляційною скаргою Одеської міської ради, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до судового розгляду.

20.10.2022 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса надійшли письмові пояснення (вх. 1469/22), у яких Департамент комунальної власності Одеської міської ради, м.Одеса просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія», м. Одеса розміру нарахованої неустойки скасувати, в іншій частині вказане рішення залишити без змін. Пояснення долучені судовою колегією до матеріалів справи.

Зокрема, у вказаних поясненнях, третя особа, посилаючись на обставини справи, зазначила, що з урахуванням допущених відповідачем порушень та повною несплатою ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, вимога щодо стягнення з покупця неустойки, яка має на меті компенсацію збитків, завданих продавцю невиконанням іншою стороною умов договору, є такою, що відповідає нормам чинного законодавства та положенням договору купівлі-продажу.

При цьому, Департамент, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, вказав, що i в разi пред`явлення позову особою, право якої порушене, i в разi пред`явлення позову в iнтересах цiєї особи iншою уповноваженою на це особою, позовна давнiсть починає обчислюватися з одного i того самого моменту: коли особа, у даному випадку держава, довiдалася або могла довiдатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, Департамент вважає, що стягнення з Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» неустойки, яка має на меті компенсацію збитків, завданих продавцю невиконанням іншою стороною умов договору, є такою що вiдповiдає нормам чинного законодавства та положенням договору купівлі-продажу № 372 вiд 05.03.2018 року.

Відповідач у справі своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судове засідання представник скаржника з`явився, підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, викладені письмово.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса також з`явився до судового засідання, підтримав доводи та вимоги, викладені письмово у наданих ним поясненнях.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи поштове повідомлення про направлення на адресу відповідача ухвали Південно західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, в тому числі клопотання про участь представника скаржника під час перегляду справи апеляційним судом в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Одеської міської ради, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 в оскаржуваній частині є правомірним та таким, що не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Рішенням Одеської міської ради, м. Одеса від 30.06.2016 року № 785-VII, зокрема його п. 1, вирішено внести зміни до Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеса, що підлягають приватизації та відчуженню в інший спосіб, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 24.12.2014 року № 6014 VІ, доповнивши його, зокрема, п. 78: «Нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 520,9 кв.м. та нежилі підвальні приміщення загальною площею 543,8 кв.м., вул. Пушкінська, 59. Викуп орендарем за грошові кошти».

05.03.2018 року між Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (продавець), від імені якої діє Департамент комунальної власності Одеської міської ради, м.Одеса (представник продавця) та Громадською організацією Центр сприяння інвалідам Надія, м. Одеса (покупець), на підставі рішення Одеської міської ради від 30.06.2016 року №785-VII укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов п. 1.1 якого продавець продав, а покупець купив індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 520,9 кв.м., що розташовані за адресою: місто Одеса, вулиця Пушкінська, будинок 59 (п`ятдесят дев`ять), відображених у технічному паспорті (об`єкт купівлі-продажу).

Вищезазначений об`єкт купівлі-продажу належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності (бланк серії ЯЯЯ № 574002), виданого 01 лютого 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2004 року №710, право власності на який зареєстровано Комунальним підприємством „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 02.02.2007 року в книзі: 5ог-119, номер запису: 312, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13432881, виданого Комунальним підприємством „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 02.02.2007 року, реєстраційний номер вищезазначеного об`єкта купівлі-продажу 17700400.

За вимогами п. 1.3. договору, об`єкт купівлі-продажу оцінено у розмірі 5940000 (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок тисяч) гривень 00 копійок, податок на додану вартість (ПДВ) враховано до вказаної суми та складає 990000 (дев`ятсот дев`яносто тисяч) гривень 00 копійок, згідно з висновками оцінювача про ринкову вартість об`єкта незалежної оцінки нежилих приміщень першого поверху та підвалу, розташованих за адресою; м. Одеса, вул. Пушкінська. будинок 59, що були виконані суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КОНСАЛТІНГОВА КОМПАНІЯ «БЮРО ОЦІНКИ СТЕФАНОВИЧ», затвердженими наказом директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, м.Одеса від 05.03.2018 року № 117.

Ціна продажу об`єкта, зазначеного у п.1.1 договору, становить 5940000 (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок тисяч) гривень 00 копійок, податок на додану вартість (ПДВ) враховано до вказаної суми та складає 990000 (дев`ятсот дев`яносто тисяч) гривень 00 копійок (п. 1.4 договору).

За п. 2.1. сторони погодили, що покупець зобов`язаний сплатити ціну продажу об`єкта, зазначену у п.1.4. цього договору, у розмірі 5940000 (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок тисяч) гривень 00 копійок (валютний еквівалент 223847 (двісті двадцять три тисячі вісімсот сорок сім) доларів 69 центів США за курсом дві тисячі шістсот п`ятдесят три гривні 59 копійок до ста доларів США, встановлений Національним банком України станом на 05.03.2018 року) за рахунок власних коштів з рахунку покупця № НОМЕР_1 в ПАТ АБ «Південний»», МФО 328209, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №1909 в ГУДКСУ в Одеській області, МФО 828011, код 26302595, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Цей договір є підставою для проведення розрахунків за об`єкти купівлі-продажу (п. 2.3 договору).

Згідно із п. 3.1 договору, передача об`єкта купівлі-продажу від продавця до покупця здійснюється у триденний строк після сплати покупцем в повному обсязі ціни продажу об`єкта купівлі-продажу та оформляється договором про повний розрахунок за придбаний об`єкт купівлі-продажу та Актом приймання-передачі, який підписуються одночасно сторонами за цим договором.

Право власності на об`єкт купівлі-продажу переходить до покупця з моменту державної реєстрації права власності на придбаний об`єкт. Державна реєстрація здійснюється уповноваженим органом в порядку, встановленому чинним законодавством, після повної сплати коштів, передбачених розділом 2 «Порядок розрахунків за придбаний об`єкт» договору, штрафних санкцій, що можуть виникнути у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за цим договором, підписання покупцем договору про повний розрахунок за придбаний об`єкт купівлі-продажу та Акту приймання-передачі об`єкта, зазначеного у п.1.1 договору (п. 3.2 договору).

Розділом 5 договору купівлі-продажу визначено права і обов`язки сторін.

Зокрема, за вимогами п. 5.4.1 договору, визначено, що покупець зобов`язаний у встановлений договором термін сплатити ціну продажу об`єкта купівлі-продажу, штрафних санкцій, що можуть виникнути у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором, підписати договір про повний розрахунок за придбаний об`єкт купівлі-продажу та Акт приймання-передачі об`єкта, зазначеного у п.1.1. цього договору.

У разі несплати покупцем коштів, передбачених розділом 2 «Порядок розрахунків за придбаний об`єкт» цього договору, в термін, визначений п.2.1. договору покупець сплачує на користь продавця неустойку в розмірі 20 (двадцяти) відсотків ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у п.1.4. договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 (тридцяти) календарних днів даний договір купівлі-продажу підлягає розірванню (пункт 6.1 договору).

Представники сторін свідчать та гарантують, що укладення цього договору відбувається у межах наданих повноважень, та вони (представники продавця та покупця) діють в інтересах юридичних осіб, яких вони представляють, добросовісно і розумно та не перевищують своїх повноважень (пункт 8.6 Договору).

Пунктом 8.7 договору визначено, що цей договір підлягає нотаріальному посвідченню. Договір складений у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу. Один примірник договору зберігається в матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса, а інші видаються сторонам.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін, скріплено їх печатками, посвідчено 05.03.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 372.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.03.2021 року №246862736, власником приміщень загальною площею 520,9 кв.м за адресою: місто Одеса, вул. Пушкінська, буд 59 є Територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. Крім того, згідно технічного паспорту, наявного у матеріалах справи, спірне приміщення також рахується за позивачем.

Також судами встановлено, що вказане вище приміщення знаходиться в оренді у відповідача до 23.10.2035 року на підставі договору оренди нежилих приміщень від 23.10.2015 року.

06.08.2020 року Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса на адресу Громадської організації "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ" було направлено претензію № 01-13/2883, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією поштового повідомлення, в якій позивач вимагав від відповідача здійснити у місячний термін сплату ціни продажу за договором купівлі-проваджу від 05.03.2018 року об`єкта продажу у розмірі 5940000 грн. та неустойку в сумі 1188000 грн.

11.11.2020 року Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, м. Одеса на ім`я директора юридичного департаменту Одеської міської ради складено лист № 01-13/4562, який отримано юридичним департаментом Одеської міської ради 12.11.2020 року, в якому третя особа повідомила, що відповідачем, в порушення умов договору купівлі-продажу від 05.03.2018 року, не оплачено на рахунок Департаменту ціну продажу об`єкта купівлі-продажу нежилого приміщення.

Інших належних та допустимих письмових доказів, зокрема щодо сплати коштів за спірним договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, матеріали справи не містять.

Предметом спору у даному випаду є встановлення судом обставин на підтвердження наявності або відсутності підстав для розірвання договору купівлі-продажу від 05.03.2018 року, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та Громадською організацією "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 520,9 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 59, та стягнення з Громадської організації "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ" на користь Одеської міської ради неустойки у розмірі 1251111 грн. 60 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Скаржником, за вимогами апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми неустойки, з огляду на що, рішення суду переглядається лише в межах зазначених доводів та вимог у відповідності до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, а обставини правомірності розірвання спірного договору, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не перевіряються.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, судами першої та апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що між позивачем та відповідачем по справі існують договірні господарські відносини щодо купівлі продажу нежилих приміщень першого поверху загальною площею 520,9 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 59.

При цьому, Громадська організація "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", м. Одеса, свої зобов`язання щодо оплати за спірним договором купівлі продажу не виконала, належної оплати у вказаному у договорі розмірі не вчинила, що не заперечується сторонами, з огляду на що, договір купівлі-продажу від 05.03.2018 року, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та Громадською організацією "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", щодо нежилих приміщень першого поверху загальною площею 520,9 кв.м., розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 59, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 05.03.2018 року за № 372 розірвано.

Разом з тим, позивач, звертаючись до місцевого господарського суду з позовом, вважав, що у даному випадку також наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь Одеської міської ради, м. Одеса суми нарахованої ним неустойки у розмірі 1251111 грн. 60 коп. у відповідності до п. 6.1 договору купівлі-продажу, який визначає, що у разі несплати покупцем коштів, передбачених розділом 2 «Порядок розрахунків за придбаний об`єкт» цього договору, в термін, визначений п.2.1. договору, покупець сплачує на користь продавця неустойку в розмірі 20 (двадцяти) відсотків ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у п.1.4. договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 (тридцяти) календарних днів даний договір купівлі-продажу підлягає розірванню.

Проте, під час розгляду справи судом першої інстанції, 29.06.2021 року відповідач звернувся до Господарського суду Одеської області із письмовою заявою про застосування строку позовної давності, в якій Громадська організація "Центр сприяння інвалідам "НАДІЯ", м. Одеса, посилаючись на статті 256,257,258,267 Цивільного кодексу України, просила застосувати строк позовної давності до вимог Одеської міської ради про стягнення 1251111 грн. 60 коп. неустойки, оскільки законодавцем встановлено спеціальний скорочений строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки.

Зазначені доводи відповідача було враховано судом першої інстанції під час ухвалення рішення у даній справі, та відмовлено позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення суми неустойки у зв`язку із пропуском останнім строку позовної давності, з чим Одеська міська рада, м. Одеса не погодилася та звернулася з апеляційною скаргою.

Переглядаючи оскаржуване в частині відмови у стягненні з відповідача суми нарахованої неустойки рішення Господарського суду Одеської області у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Неустойка (штраф, пеня) - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

При цьому, неустойкою є спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Тобто, неустойка є мірою цивільно-правової відповідальності, а саме, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання за наслідками його порушення.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі № 552/6997/19, від 12.10.2022 року у справі № 172/940/20.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим, пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Так, як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, п. 6.1 договору сторони визначили, що у разі несплати покупцем коштів, передбачених розділом 2 «Порядок розрахунків за придбаний об`єкт» цього договору, в термін, визначений п.2.1. цього договору покупець сплачує на користь продавця неустойку в розмірі 20 (двадцяти) відсотків ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у п.1.4. цього договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 (тридцяти) календарних днів даний Договір купівлі-продажу підлягає розірванню.

При цьому пунктом 1.4 договору встановлено, що ціна продажу об`єкта, зазначеного у п.1.1 цього договору, становить 5940000 (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок тисяч) гривень 00 копійок, податок на додану вартість (ПДВ) враховано до вказаної суми та складає 990000 (дев`ятсот дев`яносто тисяч) гривень 00 копійок.

Відтак, позивач правомірно очікував на сплату з боку відповідача визначеної договором суми неустойки, з огляду на умови укладеного між сторонами договору.

Велика Палата Верховного Суду переглядаючи справу № 904/4156/18 зазначила, що за положеннями Господарського кодексу України, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Так, відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Правовий аналіз ст.. 266, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року у справі № 6-474цс16 та від 30.10.2018 року у справі № 917/63/18.

Колегія суддів також зазначає, що позовна давність до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Таким чином, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Судом першої інстанції було правомірно встановлено, що зі змісту пункту 6.1. договору вбачається, що неустойкою забезпечувалося виконання зобов`язань відповідача в частині повної та своєчасної оплати за придбаний об`єкт в сумі 5940000 грн. протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору. При цьому, згідно із вказаним пунктом договору, неустойка визначена в розмірі 20% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу.

Відтак, зважаючи на те, що спірний договір було посвідчено приватним нотаріусом 05.03.2018 року, право на стягнення неустойки за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу у Одеської міської ради виникло з 05.04.2018 року з наступного дня після спливу 30 ти денного строку з моменту нотаріального посвідчення договору, а сплинула фактично 05.04.2019 року, як правомірно встановлено судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Одеська міська рада, м. Одеса, звернувшись до суду з позовом про стягнення неустойки 05.03.2021 року, пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом в цій частині.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначив, що судом першої iнстанцiї не дослiджено належним чином причини пропуску Одеською мiською радою строку позовної давностi, не надано їм оцінки з урахуванням всіх обставин, які неодноразово зазначались позивачем, що не приймається до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції надавалася правова оцінка повідомленню Департаменту комунальної власності Одеської міської ради м. Одеса про несплату відповідачем коштів лише у листопаді 2020 року від 11.11.2020 року № 01-13/4652.

Більш того, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушено, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Разом з цим порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень ст. 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Колегія суддів погоджується з висновком су дуду першої інстанції про те, що наведена Одеською міською радою, м. Одеса причина, через яку остання не знала про порушення свого цивільного права (внутрішні організаційні відносини між міською радою та департаментом цієї ж ради) не є поважною, в розумінні поважності пропуску строку на пред`явлення позову щодо стягнення розміру нарахованої неустойки, оскільки дійсно, у спірному договорі Департамент комунальної власності Одеської міської ради, укладаючи вказаний договір діяв від імені Територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, тобто, фактично від імені позивача.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява N 29979/04) було сформульовано висновки відповідно до яких Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Відтак, з огляду на вказане, саме на Одеську міську раду під час виникнення правовідносин між сторонами щодо купівлі-продажу комунального майна було покладено додаткові зобов`язання по контролю за вчиненими від її імені діями та виконанням умов договору.

Отже, твердження апелянта про те, що Одеська міська рада без інформації від уповноваженого на здійснення контролю за надходженням коштів Департаменту комунальної власності, та необхідних доказів не мала можливості встановити наявність порушення прав територіальної громади міста Одеси, не приймається до уваги колегією суддів та відхиляється з підстав, викладених за текстом постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції, позивач не довів існування обставин, які можуть бути підставою для поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на його користь неустойки у нарахованому розмірі, з огляду на що, твердження скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки, а рішення місцевого господарського суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга Одеської міської ради, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача суми нарахованої неустойки, відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року у справі №916/617/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 03.11.2022 року.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2022 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош