УХВАЛА

03 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 920/291/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярітенко О.В.,

представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 - не з`явився,

відповідача - акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - не з`явився,

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 - не з`явився,

ОСОБА_3 - не з`явився,

розглядаючи касаційну скаргу акціонерного товариства «ПроКредит Банк»

на рішення господарського міста Києва від 10.11.2021 (суддя Трофименко Т.Ю.)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 (головуючий суддя: Алданова С.О., судді: Кропивна Л.В., Зубець Л.П.)

у справі № 920/291/21

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - Банк, відповідач, скаржник)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 (далі - третя особа 1), ОСОБА_3 (далі - третя особа 2),

про визнання договорів такими, що припинили свою дію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Банку з позовом про визнання договорів такими, що припинили свою дію.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2021 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2021 у справі № 920/291/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022, позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано договір іпотеки від 20.09.2004 № С-713/09.04-ІД2 про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 таким, що припинив свою дію у зв`язку з припиненням зобов`язання, забезпеченого іпотекою. Визнано договір іпотеки від 20.09.2004 № С-713/09.04-ІДІ про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2 таким, що припинив свою дію у зв`язку з припиненням зобов`язання, забезпеченого іпотекою. Стягнуто з відповідача на користь позивача 4 540,00 грн судового збору.

Судові рішення мотивовані відсутністю у позивача та третіх осіб заборгованості перед Банком за Рамковою угодою від 20.09.2004 № С-713/09.04 та Договорами про надання траншу від 15.10.2007 № 15.6991/С-713/09.04 та № 15.6978/С-713/09.04, а також від 04.04.2008 № 15.7700/С-713/09.04 про що встановлено у рішенні господарського суду Сумської області від 07.04.2021 у справі № 920/1357/20, яке набрало законної сили у встановленому порядку, тому вказані обставини, відповідно до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України), не підлягають доказуванню. Оскільки забезпечені іпотекою зобов`язання за Рамковою угодою від 20.09.2004 № С-713/09.04 та Договорами про надання траншу від 15.10.2007 № 15.6991/С-713/09.04 та № 15.6978/С-713/09.04, а також від 04.04.2008 № 15.7700/С-713/09.04 виконано в повному обсязі, тобто, припинилися шляхом їх виконання, то зобов`язання за договорами іпотеки від 20.09.2004 № С-713/09.04-ІД2 та від 20.09.2004№ С-713/09.04-ІДІ, які є похідними від кредитного договору, також припинились відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, скаржник з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує на те, що суд апеляційної інстанції у рішенні застосував положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» без урахування висновків щодо застосування норм права, у подібних правовідносинах викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, постановах Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 695/3790/15-ц та від 02.10.2019 у справі № 126/1056/15-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 у справі № 6-243цс14. Крім того суд апеляційної інстанції у рішенні застосував положення частини першої статті 598 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо застосування норм права, у подібних правовідносинах викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18. Скаржник з посиланням на приписи статті 16 ЦК України також стверджує, що підставою скасування судових рішень є те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною вимогою для відмови у позові. Вважає, що в даному випадку позивач повинен був звернутися до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом визнання договорів іпотеки такими, що припинили свою дію.

Ухвалою Верховного Суду від 29.09.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Банку на рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 у справі № 920/291/21; призначено її розгляд на 03.11.2022.

У відзиві позивач та треті особи просять Суд відмовити у задоволенні касаційної скарги за необґрунтованістю, а також розглянути її (касаційну скаргу) за відсутністю позивача та третіх осіб.

25.10.2022 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі належного представника Банку.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 31.10.2022 № 29.3-02/1906 проведено повторний автоматичний розподіл справи № 920/291/21 у зв`язку з перебуванням судді Малашенкової Т.М. у відпустці.

Під час розгляду матеріалів касаційної скарги встановлено, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 прийнято до розгляду справу № 910/14224/20, передану Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України, для вирішення виключної правової проблеми щодо застосування норм статті 16 ЦК України стосовно способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Зокрема зазначено, що вирішуючи спори про визнання припиненими договорів (договірних зобов`язань або договірних правовідносин), суди касаційної інстанції у справах, що відносяться до різних юрисдикцій (господарської та цивільної), дійшли різних правових висновків щодо обрання позивачем належного та ефективного способу захисту відповідно до положень статті 16 ЦК України, що призвело до різних результатів вирішення зазначених справ. На даний час відсутня єдина судова практика у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності при виконанні договірних зобов`язань. Внаслідок цього сторони договорів, які бажають досягти правової визначеності у договірних відносинах, звертаються до суду з різними способами захисту, в тому числі про: припинення договору, визнання припиненим договору, розірвання договору, припинення зобов`язання, визнання припиненим зобов`язання, визнання права, визнання відсутності права. Інколи суди, в тому числі касаційні цивільні та господарські, визнають такі способи захисту прав та інтересів належними, а інколи ні. Це свідчить про відсутність усталеної судової практики з відповідного питання та наявності істотних розходжень у правових висновках судів касаційних інстанцій щодо застосування однієї і тієї ж норми права, які суперечать один одному у справах з подібних правовідносинах. Ураховуючи відсутність єдиної судової практики у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності при виконанні договірних зобов`язань, в тому числі на рівні касаційних судів різних юрисдикцій, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що справа містить виключну правову проблему, зважаючи на велику кількість справ з аналогічними предметами та підставами позову (кількісний критерій), наведеними Касаційним господарським судом.

Судом встановлено, що ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/14224/20 мотивовано, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у господарській справі № 916/1415/19, де суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в позові про визнання договорів іпотеки припиненими з підстави обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. При цьому названий Суд вказав, що: «У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18), сформульований висновок, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору; звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати; водночас відповідно до абзацу другого частини другої статті 20 ГК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача. Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від цього висновку» та погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову позивачу в позові з підстави обрання ним неналежного способу захисту своїх прав. (Подібна за змістом правова позиція викладена в таких постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 902/608/19 про визнання договору іпотеки припиненим; від 18.05.2021 у справі № 911/2711/18 про визнання зобов`язання за кредитним договором повністю припиненим, визнання відсутності прав кредитора за кредитним договором, визнання відсутності прав іпотеки за іпотечним договором; від 19.05.2021 у справі № 390/2243/17 про визнання договорів іпотеки припиненими та скасування рішення про державну реєстрацію; від 27.04.2022 у справі № 477/33/20 про визнання виконаними зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, припинення дії іпотечного договору).

Як вже зазначалося ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 прийнято до розгляду справу № 910/14224/20. Проте станом на 03.11.2022 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутній повний текст судового рішення Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/14224/20.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Оскільки результат перегляду судових рішень у справі № 920/291/21 у касаційному порядку Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду безпосередньо пов`язаний із результатом касаційного перегляду судових рішень у подібних правовідносинах у справі № 910/14224/20 Великою Палатою Верховного Суду, судова колегія з власної ініціативи вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі № 920/291/21 до оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту судового рішення, прийнятого Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/14224/20.

Керуючись статтями 228, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 920/291/21 до оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту судового рішення, прийнятого Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/14224/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова