РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.11.2022Справа № 910/4383/22

За позовом Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни (м. Дніпро)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Естар Україна" (м. Київ)

про стягнення 47.551,01 грн,

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Король Вікторія Анатоліївна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Естар Україна" про стягнення 47.551,01 грн, з яких: 44.478,00 грн заборгованості за надані позивачем послуги з перевезення вантажів, 1.532,97 грн пені, 1.298,76 грн інфляційних втрат та 241,28 грн 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.22. позовну заяву залишено без руху.

15.07.22. від ТОВ "Естар Україна" надійшов відзив на позовну заяву, який ухвалою від 20.07.22. було повернуто заявнику буз розгляду на підставі ч. 4 ст. 170 ГПК України у зв`язку з ненаданням доказів направлення відзиву на позовну заяву позивачу, суд повертає дану заяву без розгляду.

19.07.22. від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.22. відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

11.08.22. позивачем подано відповідь на відзив.

12.08.22. від позивача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.22. відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Естар Україна" прийнято до розгляду.

Судом встановлено, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк (з урахуванням воєнного стану на території України), для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Вказане кореспондується з приписами ст. 205 Цивільного кодексу України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 930 ЦК України договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

08.12.21. між Фізичною особою - підприємцем Король Вікторією Анатоліївною (Експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Естар Україна" (Замовник) було укладеного заявку-договір №122/88 на транспортне експедирування (далі - Договір), відповідно до якого відповідач замовив наступне перевезення: маршрут: Туреччина (Стамбул) - Україна (Київ); назва вантажу: дизель генератори; вага - 20 т, об`єм (на один автомобіль) 86 м3. Тип п/причепу: тент з повним розтентуванням; необхідні документи: СМR; кількість автомобілів: 1; дата завантаження: 10-13 грудня 2021 року.

Позивачем було надано відповідачу транспортно - експедиційні послуги з перевезення вантажу автомобілем DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , на загальну суму 5.300 доларів США, за міжнародною товарно- транспортною накладною CMR № 430955.

Сторонами було погоджено, що вартість послуг по договору складає 5300 доларів США, на день вивантаження з оригіналами документів.

Днем вивантаження товару є 21.12.21., що підтверджується актом наданих послуг від цієї дати на суму 144.478,00 грн з ПДВ.

16.12.21. позивачем було виставлено відповідачу № 15 від 16.12.21. по Договору на суму 144.478,00 грн.

27.12.21. відповідачем було частково сплачено вказаний рахунок, на суму 100.000,00 грн, платіжним дорученням № 421 від 27.12.21.

Оскільки відповідачем не було сплачено решту вартості наданих позивачем послуг, останній звернувся до суду з даним позовом про стягнення решти заборгованості в розмірі 44.478,00 грн.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач факт виконання позивачем перевезення, його вартість, умови оплати не заперечив, та здійснив часткову оплату наданих позивачем послуг. Доказів зворотного сторонами до матеріалів справи не надано.

Таким чином, розмір невиконаного відповідачем зобов`язання з оплати наданих позивачем транспортно-експедиційних послуг складає 44.478,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що Договором не встановлено строк оплати наданих позивачем послуг, на момент пред`явлення позову права позивача на отримання сплати за надані послуги відповідачем не було порушено, позивач не звертався до відповідача з будь якими іншими вимогами та не встановлював жодних строків для сплати, а відтак позов пред`явлено безпідставно та передчасно.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 ЦК України).

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів погодження сторонами в письмовому порядку строків оплати транспортно-експедиційних послуг.

Позивачем також не надано суду претензії, яка направлялась відповідачу, з вимогою про сплату грошових коштів, а з наданих копі1й конверту та поштових квитанцій неможливо встановити вміст таких відправлень.

У той же час, ненаправлення позивачем претензії відповідачу про сплату боргу не є підставою для визнання відсутнім у відповідача обов`язку зі сплати заборгованості та не може слугувати підставою для відмови в позові про стягнення 44.478,00 грн.

Заперечення відповідача щодо неможливості виконання даного зобов`язання у зв`язку з введенням військового стану на території України та наявності форс-мажорних обставин не є підставою для припинення існуючого зобов`язання зі сплати коштів позивачу.

У той же час позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача 1.532,97 грн пені, 1.298,76 грн інфляційних втрат та 241,28 грн 3 % річних. Вказані нарахування здійснено за період з 21.12.21. по 24.02.22.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За частинами 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України під штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази домовленості сторін про застосування відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати наданих послугу вигляді сплати пені, у зв`язку з чим відповідні позовні вимог є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як встановлено судом вище, сторони не встановили кінцевої дати оплати послуг, враховуючи відсутність належних доказів направлення відповідачу вимоги про сплату боргу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3 % річних.

Крім того, суд встановив, що позивачем даний позов було подано з дотриманням строків позовної давності, який у даному випадку є загальним (3 роки), так як виник з договору про надання транспортно-експедиційних послуг (глава 65 Цивільного кодексу України), а не з договору перевезення (глава 64 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано наступне. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 44.478,00 грн основного боргу є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. В задоволенні вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат слід відмовити з наведених судом вище підстав.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 10.000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до матеріалів справи: Договір про надання правової допомоги від 17.01.22., укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Дніпропетровська центрально-міська юридична консультація" в особі адвоката Петренко Ірини Володимирівни (свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю 2046 від 15.09.09.), додаток до цього договору, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 8 на суму 5.000,00 грн, акт виконаних робіт від 30.01.22.

Суд встановив, що вказаними документами підтверджується сплата позивачем 5.000,00 грн за вивчення матеріалів, проведення консультації, складання претензії, ї відправлення.

Як зазначалось судом при встановленні фактичних обставин справи, позивачем не було надано суду самої претензії та, відповідно, доказів її направлення відповідачу.

За таких обставин, Договір про надання правової допомоги від 17.01.22., укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Дніпропетровська центрально-міська юридична консультація" в особі адвоката Петренко Ірини Володимирівни (свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю 2046 від 15.09.09.), додаток до цього договору, квитанція до прибуткового касового ордеру № 8 на суму 5.000,00 грн та акт виконаних робіт від 30.01.22. не підтверджують понесення позивачем пов`язаних з розглядом даної справи витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5.000,00 грн.

Вартість цих послуг відшкодуванню відповідачем не підлягає.

Також, позивачем було надано до матеріалів справи Договір про надання правової допомоги від 20.01.22., укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Дніпропетровська центрально-міська юридична консультація" в особі адвоката Петренко Ірини Володимирівни (свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю 2046 від 15.09.09.), додаток до цього договору, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 23.02.22. на суму 5.000,00 грн та акт виконаних робіт від 23.02.22. на суму 5.000,00 грн, які підтверджують надання позивачу професійної правничої допомоги з ознайомлення з матеріалами щодо договору №122/88 від 15.09.21., консультацій, підготовки та подання до суду позовної заяви.

Дослідивши вказані документи, суд встановив, що вони підтверджують понесення позивачем судових витрат на професійну правову допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в розмірі 5.000,00 грн.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.09. в справі "Гімайдуліна й інші проти України" (пункти 34-36), від 23.01.14. в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.15. в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правову допомогу адвоката в розмірі 5.000,00 грн, зважаючи на відсутність клопотання відповідача про зменшення таких судових витрат, суд дійшов висновку про обґрунтованість, доведеність та співмірність такого розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 5.000,00 грн покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Естар Україна" (02660, місто Київ, вул. Червоноткацька, будинок 87, офіс 19; ідентифікаційний код 42424120) на користь Фізичної особи-підприємця Король Вікторії Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; РНОКП НОМЕР_3 ) 44.478 (сорок чотири тисячі чотириста сімдесят вісім) грн 00 коп. заборгованості, 2.320 (дві тисячі триста двадцять) грн 66 коп. судового збору та 4.676 (чотири тисячі шістсот сімдесят шість) грн 82 коп. судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко