ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"04" листопада 2022 р. Справа № 918/739/22

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув заяву: Приватного підприємства "Пересувна механізована колона №19" про забезпечення позову

у справі за позовом: Приватного підприємства "Пересувна механізована колона №19"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ДБК БУД"

про: стягнення 982 624,50 грн.

без виклику представників сторін

Приватне підприємство "Пересувна механізована колона №19" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДБК БУД" про стягнення 982 624,50 грн, з яких: 153 990,00 грн вартості поставленого товару неналежної якості, 449 305,00 грн вартості непоставленого товару, 79 329,50 грн штрафу, 300 000,00 грн упущеної вигоди.

Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18 жовтня 2022 року.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року підготовче засідання відкладено на 15 листопада 2022 року.

17 жовтня 2022 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив суд накласти арешт на грошові кошти відповідача у розмірі ціни позову, що складає 982 624,50 грн.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року відмовлено Приватному підприємству "Пересувна механізована колона №19" в задоволенні заяви про забезпечення позову.

02 листопада 2022 року Приватне підприємство "Пересувна механізована колона №19" повторно подало до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на грошові кошти у розмірі 982 624,50 грн, з яких: 153 990,00 грн вартості поставленого товару неналежної якості, 449 305,00 грн вартості непоставленого товару, 79 329,50 грн штрафу, 300 000,00 грн упущеної вигоди.

Заяву про забезпечення позову заявник аргументує тим, що між заявником та відповідачем було укладено договір поставки, який відповідачем порушено.

Заявник вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором.

Розглянувши матеріали поданої заяви, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи дану заяву суд звертається до наступних норм права.

Згідно з нормами пункту 1 частини 1 статті 137 ГПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до правил статті 140 ГПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

З аналізу положень статті 136 ГПК України видно, що забезпечення позову допускається у випадках якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Разом з тим особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Проаналізувавши положення глави 10 ГПК України суд робить висновок, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, підготовка або вчинення реєстраційних дій щодо об`єктів нерухомості, укладення договору оренди земельних ділянок з іншою особою тощо).

Як зазначено вище в поданій заяві про забезпечення позову заявник вказує на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заявник вказує, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки товару №27/30/07/21 від 30 липня 2021 року, згідно з яким ТзОВ "ДБК БУД" зобов`язалось поставляти, а ПП "ПМК № 19" зобов`язалось приймати і оплачувати цеглу.

З дня укладення договору ПП "ПМК № 19", згідно рахунку №107 від 30 липня 2021 року, перерахувало ТОВ "ДБК БУД" повну передоплату за товар у розмірі 2 001 000 грн.

Отже, заявник, на виконання умов укладеного договору, перерахував відповідачеві 100% попередньої оплати за товар.

Заявник вказує, що певні партії поставленого відповідачем товару є неналежної якості, оскільки не відповідають заявленим державним стандартам.

Судовий спір у справі №918/739/22 стосується стягнення на користь позивача з відповідача вартості отриманого позивачем, однак не відповідного умовам договору товару у розмірі 153 990,00 грн, вартості оплаченого, однак не поставленого товару у розмірі 449 305,00 грн: штрафу за порушення строків повернення коштів/товару у розмірі - 79 329,50 грн., упущеної вигоди (неодержаного прибутку), які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене у розмірі 300 000,00 грн.

Заявник вказує, що очікуючи належного виконання відповідачем договору здійснив повну передоплату за товар, а проте відповідачем не виконано умови договору, більш того у своєму відзиві відповідач визнає не поставку товару, та вказує що готовий повернути кошти в сумі 497 930 грн, при цьому такі кошти не повертає. Водночас, відповідач зазначаючи що має бажання повернути вказані кошти у відзиві вказує, що не визнає позовні вимоги повністю.

Розглянувши заяву про забезпечення позову суд робить висновок, що остання підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

У випадку подання позову про стягнення грошових коштів, можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном), свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

За таких обставин (звернення із позовом про стягнення грошових коштів) саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.

Аналогічних правових висновків дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 06 жовтня 2022 року у справі №905/446/22.

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2022 року у справі №908/2382/21 зазначив, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

З врахуванням наведеного суд робить висновок, що обґрунтованим є забезпечення позову в межах заявленої до стягнення суми за виключенням суми позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди в сумі 300 000,00 грн а також повернення попередньої оплати в розмірі 160 000,00 грн.

Такий висновок суд робить з того, що 18 жовтня 2022 року відповідачем подано до суду клопотання про долучення доказів (платіжного доручення від 17 жовтня 2022 року) про повернення авансового платежу в сумі 160 000,00 грн.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову, суд не надає оцінку вказаному доказу як належному доказу виконання сторонами зобов`язань за договором поставки №27/30/07/21 від 30 липня 2021 року, водночас вказані обставини свідчать про відсутність безумовних підстав для забезпечення позову в даній частині.

Водночас заявник не позбавлений можливості повторно звернутись до суду з заявою про забезпечення позову в цій частині за наявності додаткових обґрунтувань, підстав, тверджень.

Окрім того суд не вбачає підстав для забезпечення в частині позовних вимог про стягнення упущеної вигоди в сумі 300 000,00 грн, оскільки таке забезпечення не відповідає критерію розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Суд зауважує, що неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Таким чином суд не знаходить підстав для забезпечення позову в частині позовних вимог про стягнення 300 000,00 грн. упущеної вигоди.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя та задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Такий висновок щодо розуміння сутності інституту забезпечення позову зробив Верховний Суд у своїй постанові від 22.08.2018 (справа №924/150/17).

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголошує, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Крім того, у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 Конституційний Суд України також наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

В даному випадку суд не повинен обмежуватися лише формальним посиланням на норму закону щодо заборони обмеження розпорядження майном, а повинен оцінити баланс інтересів сторін та зважити ймовірність негативних наслідків у випадку невжиття таких заходів.

Щоб встановити правову природу заходів забезпечення позову, що пропонуються заявником, необхідно визначити, що являють собою по суті такі заходи. Наслідком такої дії (вжиття пропонованих заходів) стане накладення заборони на право розпоряджатися майном, що виражатиметься у неможливості вчиняти відносно згаданого майна будь-яких дій, спрямованих на відчуження конкретного майна. Це тимчасовий захід, який триває до визначення подальшої долі цього майна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року 475/97-ВР, яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства України, гарантовано, що "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном, відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів".

Втручання у право власності повинно не лише переслідувати за фактами та у принципі "законну ціль" у "загальному інтересі", але також має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, яку прагнули досягти будь-якими заходами, застосованими державною, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичною особою. Ця вимога виражена у понятті "справедливий баланс", який має бути встановлений між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Завдання досягти цього балансу відображено у структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції в цілому. У кожній справі, що стосується стверджуваного порушення цієї статті необхідно встановити, чи було покладено на відповідну особу непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання держави (рішення у справі "Хуттен-Чапська проти Польщі").

Разом з тим, ЄСПЛ у низці своїх рішень нагадував, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 22.02.1994 у справі "Раймондо проти Італії", ухвала щодо прийнятності від 07.11.2006 у справі "Адамчик проти Польщі", рішення у справах "Карамітров та інші проти Болгарії" від 10.01.2008 та "Боржонов проти Росії" від 22.01.2009).

Отже, допускається накладення судами арешту або інших обмежень щодо розпорядження майном особи в порядку господарського, адміністративного, цивільного, кримінального судочинства при розгляді справ, що віднесені процесуальним законом до їх юрисдикції, за умови дотримання таких вищенаведених вимог встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції як законність, пропорційність та загальний інтерес.

Обмежуючи розпорядження майном особи суд у межах свого провадження переслідує специфічну мету - збереження предмету позову (речі), її основних властивостей та характеристик або не погіршити споживчі якості у випадку її присудження позивачеві.

Суд зауважує, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ГПК України).

Частинами 1, 2 статі 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З врахуванням вищенаведеного суд робить висновок, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти відповідача в розмірі 522 624,50 грн. (в межах ціни позову за виключенням вимог про стягнення упущеної вигоди та повернення попередньої оплати в розмірі 160 000,00 грн.) відповідає критерію розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову та забезпечення збалансованості інтересів сторін, оскільки позивач просить накласти арешт на кошти, які були сплачені ним в якості попередньої оплати відповідачу.

Накладення арешту на кошти, які сплачені позивачем на рахунок відповідача свідчить про наявність зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема такий захід забезпечить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Водночас в даному випадку відсутнє порушення у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

На підставі статей 136-140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Приватного підприємства "Пересувна механізована колона №19" про вжиття заходів забезпечення позову задоволити частково.

2. Накласти арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "ДБК БУД" (35600, Рівненська обл., місто Дубно, провулок Мирогощанський, будинок 15 А, ) в межах 522 624,50 грн., які обліковуються на розрахунковому рахунку НОМЕР_1 в АТ "Укрексімбанк".

3. Дана ухвала відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" є виконавчим документом, який набирає чинності з моменту її прийняття, тобто з 04.11.2022 р. і підлягає негайному виконанню незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження, та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років, тобто до 04.11.2025 р.

4. Стягувачем за даною ухвалою є: Приватне підприємство "Пересувна механізована колона №19" (43020, Волинська обл., місто Луцьк, вул. Підгаєцька, будинок 3, )

5. Боржником за даною ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю "ДБК БУД" (35600, Рівненська обл., місто Дубно, провулок Мирогощанський, будинок 15 А, ).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її підписання до Північно-західного апеляційного господарського суду України в порядку статей 254-259 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Качур