номер провадження справи 5/116/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2022 Справа № 908/1296/22

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі Соколові А.А., розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ (вул. Дмитра Кедріна, буд. 44, офіс 4, м. Дніпро, 49008, )

До відповідача: Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування (вул. Герцена, буд. 10, м. Київ, 04050, ) в особі Запорізької філії Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування (вул. Кам`яногірська, буд. 1, м. Запоріжжя, 69057, )

про стягнення 10 814,57 грн.,

Без участі представників сторін

СУТЬ СПОРУ:

04.08.2022 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ до Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування в особі Запорізької філії Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування про стягнення 10 814,57 грн.

04.08.2022 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 23.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1296/22 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи, розгляд справи по суті розпочато з 28.09.2022. Запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії.

27.09.2022 від Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву № 330-148396 від 21.09.2022 (вх. № 11702/08-08/22 від 27.09.2022), згідно якого відповідач заперечив проти позовних вимог та просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Також, до вищевказаного відзиву додана заява № 329-148396 від 21.09.2022 (вх. № 11741/08-08/22 від 27.09.2022) про направлення матеріалів справи № 908/1296/22 за територіальною підсудністю до Господарського суду м. Києва за місцезнаходженням ПрАТ ПРОСТО-страхування (вул. Герцена, буд. 10, м. Київ, 04050, ).

Крім цього, 27.09.2022 від ПрАТ ПРОСТО-страхування до суду надійшло клопотання № 331-148396 від 21.09.2022 (вх. № 11704/08-08/22 від 27.09.2022), в якому відповідач заперечив проти вимоги позивача щодо стягнення адвокатських витрат у розмірі 10 000,00 та просить суд відмовити у їх задоволенні.

27.09.2022 від позивача до суду надійшло клопотання № 332-148396 від 21.09.2022 (вх. № 11705/08-08/22 від 27.09.2022), в якому відповідач просить суд зобов`язати позивача направити на юридичну адресу ПрАТ ПРОСТО-страхування (вул. Герцена, буд. 10, м. Київ, 04050) примірник позовної заяви від 27.07.2022 разом з усіма додатками до неї з дотриманням розумних строків (завчасно).

Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 04.10.2022 № 908/1296/22 відмовлено у задоволенні заяви ПрАТ ПРОСТО-страхування № 329-148396 від 21.09.2022 (вх. № 11741/08-08/22 від 27.09.2022) про направлення матеріалів справи № 908/1296/22 за територіальною підсудністю до Господарського суду м. Києва. Відмовлено у задоволенні клопотання ПрАТ ПРОСТО-страхування № 332-148396 від 21.09.2022 (вх. № 11705/08-08/22 від 27.09.2022) про зобов`язання позивача здійснити відповідні дії та оголошено перерву у судовому засіданні до 24.10.2022 без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У судовому засіданні 24.10.2022 судом прийнято вступну та резолютивну частини рішення.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, 29.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ та Акціонерним товариством ПРОСТО-страхування укладено договір добровільного страхування майнових інтересів власника автомобіля № 2000548 серії PKS. 24.10.2020 у межах Дніпропетровської області каміння з під коліс вдарило у лобове скло застрахованого автомобіля, у результаті чого лобове скло було пошкоджено, про що 27.10.2020 письмово повідомлено страховика відповідно до умов укладеного договору. Після проведення відновлювального ремонту між позивачем та ФОП Шиліним Є.В. складено акт виконання робіт № 8817/10/11/20 від 12.11.2020. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором добровільного страхування майнових інтересів власника автомобіля № 2000548 від 29.03.2020 щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 8 440,00 грн. Також, позивачем нараховано відповідачу втрати від інфляції за період лютий 2021 травень 2022 у розмірі 1 998,59 грн. та 3 % річних за період 01.02.2021 27.07.2022 у розмірі 375,98 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву № 330-148396 від 21.09.2022 відповідач заперечив проти позовних вимог посилаючись на те, що в порушення умов договору застрахований автомобіль не було надано відповідачу для огляду ані в пошкодженому стані, ані ніби після проведеного ремонту, не досягнуто домовленостей щодо визначення збитку. Представник відповідача застрахований автомобіль не оглядав, оскільки останній так і не був наданий позивачем для огляду. Крім цього, позивачем не було надано відповідачу всіх необхідних документів по страховому випадку для визначення обставин, причин, розміру і характеру заподіяного збитку та визнання страховиком події страховим випадком. АТ ПРОСТО-страхування не мало правових підстав для прийняття рішення по справі та проведення виплати стразового відшкодування, строк для прийняття рішення по справі для страховика не настав, а тому порушення в діях відповідача відсутні. З урахуванням того, що основні вимоги є безпідставними, штрафні санкції, судові витрати задоволенню також не підлягають, невірний і період обрахунку, оскільки відповідачу не були надані всі документи для прийняття рішення по справі. Просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Згідно з положеннями ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

29.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЕТМАНГЛОБАЛ» (позивач, страхувальник) та Акціонерним товариством «ПРОСТО-страхування» (відповідач, страхова компанія, страховик) укладено договір добровільного страхування майнових інтересів власника автомобіля № 2000548 серії PKS (далі - договір). За умовами укладеного договору страховою компанією прийнято під страховий захист автомобіль КІА RIO державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, що є приватною власністю позивача. Договір укладався у місті Запоріжжя.

Згідно з п. 1.10 укладеного Договору, страхова компанія взяла на себе зобов`язання відшкодувати страхувальнику збитки, що виникли протягом строку дії Договору страхування в разі пошкодження, в межах страхової суми, що становить 210000,00 грн.

Відповідно до п. п. 1.8., 1.8.1 Договору виплати страхового відшкодування у разі пошкодження автомобіля проводяться без урахування амортизаційного зносу.

Згідно з п. 1.13 Договору розмір безумовної франшизи при пошкодженні автомобіля, становить 2% від страхової суми.

Згідно з п. 1.13 Договору розмір безумовної франшизи при пошкодженні автомобіля, становить 2% від страхової суми.

Отже, страхова компанія при настанні страхового випадку ДТП повинна здійснити страхові відшкодування у розмірі збитків спричинених страховим випадком у межах страхової суми за вирахуванням 2% франшизи.

Строк дії Договору, відповідно до його пункту 1.15., встановлено з 30.03.2020 по 29.03.2021.

24.10.2020 в межах Дніпропетровської області каміння з під коліс вдарило у лобове скло застрахованого автомобіля, у результаті чого лобове скло було пошкоджено.

Про подію 27.10.2020 письмово було повідомлено страховика відповідно до умов укладеного договору.

Відповідно до п. 2.11.4.2 страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування страхувальнику.

Представник відповідача Ярмолюк В`ячеслав Вікторович 27.10.2020 проводив огляд пошкодженого автомобіля КІА RIO державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , про що складено акт огляду транспортного засобу. З метою визначення розміру понесених матеріальних збитків, а також ремонту автомобілю, позивач звернувся до СТО фізичної особи-підприємця Шиліна Євгена Володимировича.

Фізичною особою-підприємцем Шиліним Євгеном Володимировичем виставлено позивачу рахунок № 8817/10/11/20 від 10.11.2020 на суму 12 640,00 грн.

Також, після проведення відновлювального ремонту між позивачем та фізичною особою-підприємцем Шиліним Євгеном Володимировичем складено акт виконаних робіт № 8817/10/11/20 від 12.11.2020.

11.01.2021 позивачем подано відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування з додаванням копій рахунку, акту виконаних робіт, а також фотографій.

Відповідно до п. 2.11.4.2 договору страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування страхувальнику.

Згідно з п. 2.11.4.3 договору страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачені договором строки.

Відповідно до п. 2.8.2.3 договору у випадку пошкодження застрахованого автомобіля виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 20 календарних днів, починаючи з дня надання страхувальником страховику останнього із всіх необхідних документів визначених у п. 2.7.2.5. договору. Останні документи страховику щодо страхового випадку надано 11.01.2021, але по сьогоднішній день не було повідомлено про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування та не проведено жодних виплат, що є порушенням умов укладеного договору, щодо строків виконання зобов`язань.

16.02.2021 від Страховика на адресу позивача надійшов лист від 16.02.2021 вих. 04-367. У цьому листі було зазначено наступне: Повторно просимо надати документи на підтвердження передання в оренду/прокат/лізинг транспортних засобів застрахованих за договорами.

Позивач зазначив, що це було перше таке звернення від Страховика.

Також у цьому листі зазначено Повторно у відповідності до положень П.2.7.2.7 Договору, просимо надати для огляду транспортні засоби, застраховані за договорами....

У своєму листі від 05.03.2021 вих. № 05/03, який був наданий у відповідь на лист відповідача від 16.02.2021 № 04-367, позивач повідомив відповідача про неотримання ним від відповідача станом на 05.03.2021 запиту про надання документів на підтвердження передання в оренду/прокат/лізинг пошкодженого транспортного засобу. Також позивач зазначив про відсутність обов`язку позивача повторно надавати будь-які документи.

В листі від 15.03.2021 позивач, в т.ч., зазначив відповідачу, що відповідно до умов укладеного договору відповідач може повторно оглянути частину автомобілів, що перебувають у місті Києві та місті Дніпро з зазначенням відповідних адресів їх знаходження.

Отже, позивач зауважив, що раніше Страховик не звертався з проханням повторного огляду застрахованих автомобілів, тобто у листі № 04-367 від 16.02.2021 вперше було виявлене бажання, щодо повторного огляду автомобілів, у тому числі і автомобіля КІА RIO державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску.

Такий огляд може бути лише повторним, так-як автомобіль оглядався представником відповідача 27.10.2020.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо сплати суми страхового відшкодування стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Приписами ст. 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. А отже, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є: договори та інші правочини.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивач підставою для звернення з позовом до суду зазначив неналежне виконання зобов`язань за договором РКS № 2000548 від 29.03.2020.

Частиною 1 ст. 179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Положеннями ст. 180 ГК України унормовано, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з:

1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);

2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);

3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ч. 1 ст. 990 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту (аварійного сертифіката).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Частиною 1 статті 25 вказаного Закону встановлено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Доказів визнання договору РКS № 2000548 від 29.03.2020 недійсним або розірваним в судовому порядку сторонами не надано.

З огляду на викладене слідує, що, укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання.

Пунктом 2.7 договору визначено дії страхувальника та взаємовідносини сторін при настанні страхового випадку, а також перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків.

Згідно з п. 2.11.2.5 договору страхувальник має право повідомити страховика про настання події, що має ознаки страхової, в строк передбачений умовами цього договору.

Відповідно до п. 2.7.2.5 договору для отримання страхового відшкодування, крім письмового повідомлення про подію, яка має ознаки страхової, страхувальник повинен надати страховику заяву про виплату страхового відшкодування та наступні документи з нижчезазначеного переліку, які є обґрунтуванням заяви про виплату страхового відшкодування, зокрема:

1) цей Договір;

2) свідоцтво про реєстрацію ТЗ;

3) посвідчення водія відповідної категорії Водія, який керував ТЗ на момент події, яка має ознаки страхової, документи, що підтверджують законні підстави на керування ТЗ, вказаного в п. 1.4. цього договору, вказаним Водієм (такими документами можуть бути: договір оренди, лізингу, підряду, тощо);

4) документ або документи (довідки, протоколи, постанови, рішення, вироки, тощо), видані повноважним державним органом (посадовою особою), в яких зазначені:

- місце, дата, час, причини, обставини і наслідки події, дата і час надходження в зазначені органи (до посадових осіб) повідомлення про неї; опис застрахованого ТЗ (марка, модель, реєстраційний номер, номер кузову (шасі)); перелік пошкоджень і перелік його втрачених частин (при їхній утраті);

- повні імена й адреси постійного місця проживання (місця перебування) власників транспортних засобів, брали участь у події, і кожного учасника події (якщо вони встановлені), ступінь їхньої вини (якщо вина встановлена), у разі наявності у інших учасників події договорів страхування інших страховиків: серію, номер договорів страхування ОСЦПВВНТЗ, найменування та адресу страховиків;

- зміст правопорушення і прийняте по справі рішення про накладення адміністративного стягнення (у разі складання відносно особи протоколу про вчинення адміністративного правопорушення та/або притягнення (відмовив притягненні) особи до адміністративної відповідальності), або статті Кримінального кодексу України, за якими розпочате кримінальне провадження (у разі порушення кримінальної справи), інші відомості, що відповідно до нормчинного законодавства повинні бути зазначені в подібних документах:

- Поліс ОСЦПВВНТЗ або його копію ( у разі наявності) потерпілої Третьої особи;

- документи державної установи метеорологічної (сейсмологічної) служби або Державної служби України з надзвичайних ситуацій, що підтверджують відомості про характер і час дії відповідного стихійного лиха або іншого небезпечного явища природи, якщо застрахований ТЗ пошкоджений внаслідок таких явищ.

5) документ або документи, що підтверджують розмір збитку (рахунки з СТО, платіжні документи тощо).

Згідно з п. 2.7.2.7 договору страхувальник зобов`язаний до усунення (ремонту) пошкоджень, заподіяних в результаті події, що має ознаки страхової, надати страховику (його представнику) пошкоджений ТЗ для огляду, про що страховик складає Акт огляду, де фіксуються зазначені пошкодження, час і місце огляду ТЗ узгоджуються сторонами цього договору.

Пунктом 2.8.1 договору встановлено, що страхове відшкодування по ризиках НЗ, ПОШКОДЖЕННЯ, ДОДАТКОВЕ ОБЛАДНАННЯ виплачується після надання страхувальником страховику всіх необхідних документів по страховому випадку, визначених п. 2.7 цього договору, огляду пошкодженого ТЗ страховиком і складання акту огляду, визначення обставин, причин, розміру і характеру заподіяного збитку та визнання страховиком події страховим випадком. При цьому обов`язок надання документів, що обґрунтовують факт та причини настання страхового випадку і розмір збитків, покладається на страхувальника.

27.10.2020 про подію позивач письмово повідомив страховика відповідно до умов укладеного договору.

11.01.2021 позивачем подано заяву на виплату страхового відшкодування з додаванням копій рахунку № 8817/10/11/20 від 10.11.2020, акту виконаних робіт № 8817/10/11/20 від 12.11.2020 та фотографії після проведення відновлювального ремонту (роздруківка з електронної пошти позивача міститься в матеріалах справи).

Відповідач факт отримання наведених вище документів від позивача не спростував. Також не зазначив про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування або про відстрочення виплати, як то передбачено п. 2.11.3.6 договору.

Крім того, відповідач не висловив свою незгоду з розміром страхового відшкодування. Не надав суду доказів, які б свідчили про оскарження відповідачем заявленої до стягнення суми страхового відшкодування.

Умовами договору № РКS № 2000548 від 29.03.2020 сторонами узгоджено, що будь-яка особа має право керувати застрахованим ТЗ. Пунктом 2.11.3.3 договору встановлено, що для з`ясування обставин, причин, розміру і характеру збитків, заподіяного застрахованому ТЗ, страховик має право направляти запити у відповідні компетентні органи, що можуть володіти необхідною інформацією, замовляти проведення незалежної експертизи, а також самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку.

Згідно з п. 2.11.3.4 договору страховик має право вимагати від страхувальника (вигодо набувача, водія) інформацію, необхідну для встановлення факту страхового випадку, обставин та причин його виникнення, а відповідно до п. 2.11.3.5 також має право проводити огляд та обстеження пошкодженого ТЗ.

Отже, виходячи з наведеного слідує, що у разі наявності сумнівів або недостатності доказів (наданих документів) відповідач наділений правом на вчинення дій для з`ясування та встановлення факту як настання страхового випадку так і розміру спричинених збитків, заподіяних застрахованому ТЗ внаслідок ДТП.

Відсутність доказів сплати позивачем вартості відновлювального ремонту не є підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором щодо виплати страхового відшкодування.

Отже, страхова компанія взяла на себе зобов`язання відшкодувати страхувальнику в межах страхової суми, збитки, що виникли протягом строку дії Договору страхування в разі пошкодження застрахованого транспортного засобу внаслідок ДТП без урахування амортизаційного зносу та урахуванням франшизи у розмірі 2% від страхової суми.

Згідно до п. 1.10 договору страхування, страхова сума становить 210 000 грн. 00 коп., а розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП становить 12 640 грн. 00 коп. Франшиза 2% від загальної суми збитків становить 4 200 грн. 00 коп.

Отже сума страхового відшкодування що мав сплатити відповідач становить 8 440 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у (строк, встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач не надав доказів прийняття ним рішення за результатами розгляду страхового випадку, як і доказів щодо заперечень про заявлений розмір страхового відшкодування.

На підставі всього вищевикладеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 8 440 грн. 00 коп. страхового відшкодування є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1 998,59 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2021 по травень 2022, та 3 % річних за період з 01.02.2021 по 27.07.2022 на суму 375,98 грн.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

Судом перевірено розрахунки позивача. Розрахунки позивача здійснені правильно, заявлені суми втрати від інфляції та 3 % річних підлягають стягненню з відповідача.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на суд, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бурдов проти Росії).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі Чижов проти України зазначено, що державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 2 481 грн. 00 коп. покладається на відповідача.

Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на надання правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, суду надані копії наступних документів: договір про надання послуг у сфері права № б/н від 10.06.2022 укладений між адвокатом Кожевниковим Олександром Миколайовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ № 1138436 від 10.06.2022 на ім`я Кожевнікова О.М., свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю серія ДП № 4374 від 05.07.2019 на ім`я Кожевнікова О.М.

В той же час, позовна заява № б/н від 27.07.2022 (вх. № 1431/08-07/22 від 04.08.2022) підписана представником позивача Архиповим А.С. До позовної заяви додано довіреність на ім`я Архипова Андрія Сергійовича від 15.07.2021. Всі додатки до позовної заяви завірені також Архиповим А.С. Заява у справі про надання доказів від 11.08.2022 (вх. № 9682/08-08/22 від 18.08.2022) також складена та підписана Архиповим А.С.

Таким чином, станом на дату прийняття рішення позивачем не надано суду належних та допустимих доказів понесення витрат на надання саме адвокатом Кожевніковим О.М. правової допомоги у цій справі.

На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240, 241, 248-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування (вул. Герцена, буд. 10, м. Київ, 04050, ) в особі Запорізької філії Приватного акціонерного товариства ПРОСТО-страхування (вул. Кам`яногірська, буд. 1, м. Запоріжжя, 69057, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ГЕТМАНГЛОБАЛ (вул. Дмитра Кедріна, буд. 44, офіс 4, м. Дніпро, 49008, ) суму страхового відшкодування у розмірі 8 440 (вісім тисяч чотириста сорок) грн. 00 коп., втрати від інфляції у розмірі 1 998 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто вісім) грн. 59 коп., 3 % річних у розмірі 375 (триста сімдесят п`ять) грн. 98 коп. та судовий збір у розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 коп. Видати наказ.

Повний текст рішення складено та підписано 31.10.2022.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.