РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.11.2022Справа № 910/7475/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова"

про стягнення 241 782,62 грн.,

Без виклику (повідомлення) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова" (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 241 782,62 грн., з яких: 189 237,60 грн. - основний борг, 16 984,72 грн. - пеня, 32 170,40 грн. - інфляційні втрати, 3 389,90 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами 03.11.2021 року договору про надання послуг № 170/21 в частині своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова" утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго" просило суд стягнути з відповідача на його користь витрати на оплату професійної правничої допомоги, попередній (орієнтовний) розмір яких склав 10 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.08.2022 року відкрито провадження у справі № 910/7475/22, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

15.09.2022 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача від 05.09.2022 року № 620/1, в якій останній, з урахуванням положень статті 46 Господарського процесуального кодексу України, визнав пред`явлені до нього Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго" вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання послуг від 03.11.2021 року № 170/21 в сумі 189 237,60 грн., та просив вирішити питання про повернення позивачу з Державного бюджету України 50 % сплаченого при поданні позову судового збору. У наведеному відзиві відповідач на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України також просив суд зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені на 90 %.

Крім того, у цій заяві по суті справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова" просило суд відстрочити виконання рішення суду строком на один рік з моменту його ухвалення, посилаючись на тяжке фінансово-економічне становище відповідача.

22.09.2022 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов супровідний лист позивача від 22.09.2022 року, до якого останнім долучено заяву від 21.09.2022 року та остаточний розрахунок судових витрат у даній справі з додатками. Слід зазначити, що у вищевказаній заяві від 21.09.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго" заперечило проти наявності правових підстав для застосування положень частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, а також вказало про необґрунтованість заяв відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та відстрочення виконання судового рішення у даній справі строком на 1 рік. У той же час позивач просив, у випадку прийняття судом рішення про повне або часткове задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду в цій справі, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти у розмірі позовних вимог, що належать або підлягають передачі або сплаті Товариству з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова" і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інших клопотань чи заяв, у тому числі по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова" (замовник, Фірма) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго" (виконавець, Товариство) було укладено договір про надання послуг № 170/21 (далі - Договір), за умовами якого виконавець зобов`язався за завданням замовника надати послуги з перемотки обмоток статорів електродвигунів, код ДК 021:20-9 послуги з ремонту та технічного обслуговування техніки (50532100-4 Послуги з ремонту і технічного обслуговування електродвигунів), а замовник зобов`язався прийняти та оплатити такі послуги на умовах, визначених цим Договором.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками означених суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 2.1 Договору його ціна визначається Калькуляцією, що є Додатком № 1 до цього Договору, та становить 236 786,03 грн., у тому числі ПДВ - 39 464,34 грн.

Разом із тим, Додатковою угодою від 23.12.2021 року № 1 до Договору сторони внесли зміни до пункту 2.1 цього правочину та встановили, що ціна Договору визначена в Договірній ціні та Доповненнях до Договірної ціни, та складає 189 237,60 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 31 539,60 грн.

За умовами пункту 3.1 цієї угоди виконавець повинен надати передбачені цим Договором послуги, якість яких відповідає умовам нормативних документів України та іншою нормативно-технічною документацією ДСТУ, ТУ, ДБН, тощо або міжнародними стандартами.

Згідно з пунктами 6.1, 6.11 Договору термін надання послуг: 14 робочих днів з моменту отримання об`єкту надання послуг за місцем, передбаченим пунктом 6.6 цього Договору. Здавання-приймання послуг здійснюється відповідно до чинних норм і правил та оформляється актом про надані послуги.

Пунктом 11.1 Договору передбачено, що останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021 року (включно), але в будь-якому разі до виконання сторонами своїх зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство виставило відповідачу рахунок від 24.11.2021 року № 1451 на оплату послуг за Договором загальною вартістю 189 237,60 грн.

На виконання умов Договору позивач згідно з підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленим їх печатками актами надання послуг від 24.11.2021 № 1386 на суму 94 075,20 грн. та від 06.12.2021 № 1450 на суму 95 162,40 грн. надав Фірмі погоджені сторонами послуги на загальну суму 189 237,60 грн.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань з надання послуг свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення виконавцем своїх зобов`язань за Договором.

За змістом пунктів 4.1, 4.4, 5.1, 5.4 Договору в разі не виявлення недоліків замовником, або їх вчасного усунення виконавцем, замовник підписує відповідний акт про надані послуги протягом 5 робочих днів з дати його отримання. Оплата за надані послуги здійснюється протягом 30 календарних днів з дати підписання сторонами акту про надані послуги.

Проте в порушення умов Договору Фірма взятих на себе зобов`язань з оплати наданих їй за цією угодою послуг не виконала, заборгувавши таким чином позивачу 189 237,60 грн. Означені обставини були визнані відповідачем під час розгляду справи та останнім не заперечувалися.

Враховуючи наявність у відповідача простроченої заборгованості у розмірі 189 237,60 грн., Товариство звернулося до суду з даним позовом про стягнення з Фірми означеного боргу, а також нарахувало 16 984,72 грн. пені, 32 170,40 грн. інфляційних втрат та 3 389,90 грн. 3 % річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за Договором, яка складає 189 237,60 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, визнається відповідачем і останній на момент прийняття рішення не надав документів, що свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до Фірми про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати наданих йому послуг, позивач просив суд стягнути з Фірми 3 % річних у розмірі 3 389,90 грн., нараховані на загальну суму основного боргу відповідача за Договором у розмірі 189 237,60 грн. у період з 06.01.2022 року по 11.08.2022 року (за 218 днів прострочення), а також 32 170,40 грн. інфляційних втрат, нарахованих на означену суму основного боргу протягом цього періоду згідно з наданим Товариством розрахунком.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 32 170,40 грн. та 3 % річних у розмірі 3 389,90 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає приписам чинного законодавства, у зв`язку з чим такі позовні вимоги підлягають задоволенню.

Зважаючи на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач також просив суд стягнути з Фірми 16 984,72 грн. пені, нарахованої на загальну суму основного боргу відповідача за Договором у розмірі 189 237,60 грн. у період з 06.01.2022 року по 06.07.2022 року (за 182 дні прострочення).

Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Визначення поняття "пеня" міститься у частині 3 статті 549 Цивільного кодексу України. Відповідно до зазначеної норми пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами пункту 8.5 Договору у разі порушення строків остаточної оплати за цим Договором, замовник зобов`язаний сплатити на користь виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент виникнення заборгованості за кожен день прострочки від суми заборгованості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 16 984,72 грн., суд встановив, що такий розрахунок є арифметично вірним та відповідає приписам чинного законодавства.

Разом із тим, розглянувши клопотання відповідача про зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 90 %, суд зазначає таке.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За частинами 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Так, відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен, зокрема, об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та інше. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року в справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року в справі № 916/553/19.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Отже, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Мотивуючи клопотання про зменшення штрафних санкцій, відповідач посилався на те, що він на підставі договору оренди ЦМК від 25.12.2000 року № 1 орендує єдиний майновий комплекс КЕП "Чернігівська ТЕЦ", що є об`єктом критичної інфраструктури, та здійснює господарську діяльність з виробництва електричної та теплової енергії. Основним джерелом доходів Фірми є кошти, що надійшли за надані послуги з опалення та постачання гарячої води від споживачів. Відповідач вказував, що теплова енергія виробляється на станції для потреб споживачів міста Чернігова, а також промислових підприємств міста, у тому числі 583 житлових будинків, 14 шкіл, 25 дошкільних закладів, 20 медичних закладів, 19 дитячих освітніх установ, 336 об`єктів бюджетної сфери. Відповідач є підприємством, яке надає послуги з централізованого теплопостачання на території міста Чернігова (складає понад 50 % усіх опалювальних об`єктів міста).

У той же час, Фірма перебуває у скрутному фінансово-економічного становищі, зумовленому наявністю значної заборгованості споживачів та їх неплатоспроможністю, а також повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України.

З 24.02.2022 року місто Чернігів перебувало в епіцентрі активних бойових дій, піддавалося бомбардуванням та обстрілам. Остаточне виведення військ російської федерації з території вказаного населеного пункту мало місце лише у середині квітня 2022 року.

Внаслідок бойових дій було значно пошкоджено орендований відповідачем єдиний майновий комплекс КЕП "Чернігівська ТЕЦ", який протягом певного часу не працював, а в окремий період працював частково.

Так, з 11:40 год. 15.03.2022 року по 15:45 год. 24.03.2022 року та з 15:04 год. 28.03.2022 року по 11:30 год. 06.04.2022 року Чернігівська ТЕЦ повністю зупиняла роботу, у зв`язку з потраплянням артилерійського снаряду в ТМ-1 та пошкодженням газової мережі внаслідок артилерійських обстрілів.

З 08.03.2022 року по 09.03.2022 року та з 15.03.2022 року по 14.04.2022 року надання послуг з постачання теплової енергії/гарячої води споживачам міста Чернігова не здійснювалось, у зв`язку зі значними пошкодженням Т1, ГЩК, теплових мереж та іншого устаткування, необхідного для надання послуг з постачання теплової енергії/гарячої води споживачам.

Крім того, періодами зупинки у виробництві/постачанні електричної енергії Чернігівською ТЕЦ були: з 08.03.2022 року по 12.03.2022 року (виробництво/постачання електричної енергії здійснювалось тільки до енергетичної системи міста Чернігова, у зв`язку з відсутністю підключення до ОЕС України); з 15.03.2022 року по 24.03.2022 року (припинено повністю виробництво/постачання електричної енергії, у зв`язку з пошкодженням Т1); з 23.03.2022 року по 28.03.2022 року (за наявності технічної можливості постачання здійснювалось до ОЕС України, при відсутності можливості постачання до ОЕС України тільки до енергетичної системи міста Чернігова).

Пунктом 2 Протоколу від 26.05.2022 року № 2 робочої групи, створеної згідно з розпорядженням міського голови від 18.04.2022 року № 35-р "Про створення робочої групи з питань виявлення ушкодженого і зруйнованого майна комунальної власності територіальної громади м. Чернігова, що виникло внаслідок військової агресії Російської Федерації, яке перебуває у складі ЄМК КЕП "Чернігівська ТЕЦ", визнано, що ЄМК КЕП "Чернігівська ТЕЦ" зазнав значних пошкоджень внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, що робить неможливим його безпечну експлуатацію без проведення відповідних ремонтних робіт.

У зв`язку зі значним пошкодженням ЄМК та неможливістю його подальшого використання за призначенням, Фірма була вимушена зупинити роботу вказаного ЄМК з 30.05.2022 року.

На підтвердження викладених обставин відповідач надав суду копії, зокрема, протоколу від 26.05.2022 року № 2 (з додатком) засідання робочої групи з питань виявлення ушкодженого і зруйнованого майна комунальної власності територіальної громади м. Чернігова, що виникло внаслідок військової агресії російської федерації, яке перебуває у складі ЄМК ТОВ Фірми "Технова", висновку Інституту теплоенергетичних технологій (термінового експертного обстеження основного та допоміжного обладнання ЦМК Чернігівської ТЕЦ) від 12.05.2022 року № 235/01-59, листів Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області від 11.05.2022 року № 13-06/1792, від 11.05.2022 року № 13-06/1796 та від 11.05.2022 року № 13-06/1794 з долученням відповідних актів про пожежу на Чернігівській ТЕЦ та зазначенням причин таких пожеж, звіту про фінансові результати Фірми за 2021 рік тощо.

Суд зазначає, що неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості. При цьому законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У свою чергу, судом прийнято до уваги наведені Фірмою обґрунтування наявності підстав для зменшення нарахованої позивачем пені, скрутний фінансовий стан відповідача та визнання ним позову в частині стягнення суми основного бору. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази понесення Товариством збитків, у зв`язку з допущеним відповідачем простроченням виконання його грошових зобов`язань.

З огляду на вищевказане, з урахуванням інтересів обох сторін, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження факту понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем прострочення, враховуючи розмір та невідповідність, на переконання суду, такого розміру стягуваних штрафних санкцій наслідкам порушення Фірмою зобов`язання зі своєчасної оплати наданих послуг, та в той же час беручи до уваги висловлені Товариством заперечення проти зменшення розміру пені, суд дійшов висновку про те, що у даному конкретному випадку є можливим зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій на 70 %. Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Відтак, стягненню з Фірми на користь Товариства підлягає 5 095,42 грн. пені, тоді як у стягненні решти нарахованої позивачем суми цієї штрафної санкції слід відмовити.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд враховує висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про надання йому відстрочки у виконанні рішення суду на один рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 року в справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Аналогічна правова позиція була висловлена Конституційним Судом України у рішеннях від 13.12.2012 року в справі № 18-рп/2012, від 25.04.2012 року в справі № 11-рп/2012 та від 30.06.2009 року в справі № 16-рп/2009.

За частинами 1, 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Вищенаведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відтак, саме на заявника у контексті приписів статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України покладається обов`язок доведення існування відповідних підстав.

Натомість відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження істотного ускладнення чи неможливості виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог, а також не доведено того, що після закінчення терміну запропонованого Фірмою відстрочення відповідачем буде у повному обсязі відновлена його господарська діяльність та отримано необхідний прибуток для погашення наявної перед позивачем заборгованості.

Судом також враховані майнові інтереси стягувача та взято до уваги, що надання заявнику (відповідачу) відстрочки виконання рішення суду може призвести до недотримання справедливого балансу прав та інтересів сторін у спорі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що на даний час підстави для відстрочення виконання рішення у справі відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні відповідної заяви відповідача.

Враховуючи відмову в задоволенні заяви Фірми про відстрочення виконання рішення суду в даній справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття та розгляду по суті заяви Товариства про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки подання та вирішення такої заяви позивачем пов`язувалося лише з потенційною можливістю прийняття судом рішення про повне або часткове задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано доказів на підтвердження вчасної оплати наданих йому відповідачем послуг, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з урахуванням зменшення судом нарахованих Товариством штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Разом із тим, суд звертає увагу на положення пункту 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за яким судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна за змістом норма міститься у частині 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог), на будь-якій стадії судового процесу.

Зважаючи на передбачене законом право та процесуальну можливість відповідача визнати позов у певній частині позовних вимог, враховуючи фактичне визнання Фірмою пред`явлених до неї в даній справі вимог про стягнення лише суми основного боргу в розмірі 189 237,60 грн., суд, керуючись статтями 129, 130 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, обрахованого пропорційно до заявленої до стягнення у даній справі суми основного боргу в розмірі 189 237,60 грн.

Отже, поверненню Товариству з Державного бюджету України підлягає судовий збір у розмірі 1 419,28 грн., тоді як судовий збір в сумі 2 207,46 грн. на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України слід стягнути з Фірми на користь позивача.

Щодо понесених позивачем витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі, суд зазначає таке.

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Статтею 632 Цивільного кодексу України унормовано поняття ціни договору. Так, за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права. Ціна в договорі про надання правової допомоги є істотною умовою, встановлюється за домовленістю сторін шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення.

Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Проте позивачем до матеріалів справи не було долучено відповідного договору про надання професійної правничої допомоги, укладеного з уповноваженим суб`єктом.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини 3 статті 123 та статті 126 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені іншою стороною за отримання послуг саме адвоката, а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

За приписами статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Наразі, зі змісту позовної заяви вбачається, що останню підписано представником позивача на підставі довіреності Кравченком С.В.

Проте, жодних доказів наявності у вказаної особи права на зайняття адвокатською діяльністю у розумінні Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" позивачем не надано.

Зважаючи на викладене, у суду на час ухвалення рішення у даній справі відсутні підстави для встановлення дійсного розміру та здійснення розподілу понесених Товариством витрат на оплату правничої допомоги у цій справі.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252, 331 Господарського процесуального кодексу України, статтею 7 Закону Україна "Про судовий збір", господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова" (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 31/11, офіс 87; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго" (08131, Київська область, Бучанський район, село Софіївська Борщагівка, вулиця Жулянська, будинок 52; ) 189 237 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті тридцять сім) грн. 60 коп. основного боргу, 5 095 (п`ять тисяч дев`яносто п`ять) грн. 42 коп. пені, 32 170 (тридцять дві тисячі сто сімдесят) грн. 40 коп. інфляційних втрат, 3 389 (три тисячі триста вісімдесят дев`ять) грн. 90 коп. 3 % річних та 2 207 (дві тисячі двісті сім) грн. 46 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Технова" про відстрочення виконання рішення суду відмовити.

6. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Сервісенерго" (08131, Київська область, Бучанський район, село Софіївська Борщагівка, вулиця Жулянська, будинок 52; ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 419 (одна тисяча чотириста дев`ятнадцять) грн. 28 коп., сплачений на підставі платіжного доручення від 11.08.2022 року № 7977, оригінал якого знаходиться у матеріалах справи № 910/7475/22.

7. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 03.11.2022 року.

Суддя В.С. Ломака