ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2022 р. м. Київ Справа № 910/17341/21

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., секретар судового засідання Сорока П.М., розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КІБК-Інвест"

03061, м. Київ, просп. Відрадний, буд. 95-Г,

до Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Ольвія Буд"

03061, м. Київ, просп. Відрадний, буд. 95-Г,

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

позивача: Муляр І.В., посвідчення №3275 від 15.07.2009, ордер серії ДН № 136417 від 29.11.2021;

відповідача: Розенбойм Ю.О., особу перевірено через КЕП (ЕЦП) користувача, ордер серії ВН № 1151292 від 13.06.2022;

Обставини справи:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 передано за територіальною підсудністю справу №910/17341/21 до Господарського суду Київської області.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2021 справу №910/17341/21 розподілено на суддю Саванчук С.О.

Судом встановлено, що позовна заява і додані до неї документи відповідають вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.12.2021 судом прийнято до свого провадження справу №910/17341/21 та призначено проведення підготовчого засідання суду на 20.01.2022.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із неможливістю участі представника позивача у судовому засіданні (вх. №1245/22 від 19.01.2022).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.01.2022 підготовче засідання відкладено на 22.02.2022.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №1994/22 від 28.01.2022).

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із неможливістю участі представника позивача у судовому засіданні (вх. №3931/22 від 22.02.2022).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.05.2022 підготовче засідання відкладено на 14.06.2022.

У судове засідання 14.06.2022 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені.

Перед судовим засіданням через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання (вх. №6763/22 від 14.06.2022) в якому зазначено, що позивачем прихований розгляд у Північному апеляційному господарському суді апеляційної скарги в аналогічній справі №910/17285/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КІБК-Інвест" до Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Ольвія Буд" про розірвання договору про спільну забудову земельної ділянки №21/01/2019 від 21.01.2019 та визнання його частково недійсним - того ж договору, визнання якого недійсним є предметом даної справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.07.2022 підготовче засідання відкладено на 05.07.2022 та витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "КІБК-Інвест" та Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Ольвія Буд" копії позовної заяви у справі №910/17285/21.

У судове засідання 05.07.2022 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.07.2022 підготовче засідання відкладено на 28.07.2022.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшли письмові пояснення (вх. №9390/22 від 28.07.2022).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 06.09.2022.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 06.09.2022 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів (вх. №11644/22 від 02.09.2022).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.09.2022 у задоволенні клопотання відповідача про проведення судового засідання у справі №910/17341/21 06.09.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. №11644/22 від 02.09.2022) відмовлено.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання та участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів (вх. №11849/22 від 06.09.2022).

У судове засідання 06.09.2022 з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений.

Враховуючи обставини справи, з метою забезпечення дотримання принципу змагальності сторін господарського судочинства, для надання сторонам можливості належним чином реалізувати свої процесуальні права, суд дійшов висновку про оголошення перерви в даному судовому засіданні до 29.09.2022, відповідно до частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 29.09.2022 з`явились представники обох сторін.

У судовому засіданні 29.09.2022 оголошено перерву до 06.10.2022 відповідно до частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 06.10.2022 з`явились представники обох сторін.

За результатами розгляду матеріалів справи, з урахуванням доводів обох сторін та вимог чинного законодавства, суд

встановив:

21.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КІБК-ІНВЕСТ» та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Ольвія Буд » укладено договір № 21/01/2019 про спільну забудову земельних ділянок (далі - Договір), згідно з яким сторони дійшли згоди про організацію та здійснення будівництва об`єкту за рахунок фінансування (внесення пайових внесків) членів кооперативу з метою отримання у власність об`єкта будівництва членами кооперативу та Товариства з обмеженою відповідальністю «КІБК-ІНВЕСТ» у тих обсягах квадратних метрів, що визначені Договором.

Об`єктом будівництва, згідно з пунктом 1.1. Договору є багатоповерховий житловий комплекс з вбудовано-прибудинковими приміщеннями, який складається з 10-ти секцій (черг) будівництва, загальною орієнтовною (предпроектною) площею 45 тисяч квадратних метрів, який планується побудувати відповідно до розробленої та затвердженої у встановленому законодавством порядку проектно-кошторисної документації на таких земельних ділянках: Україна, Київська область, Васильківський район, смт Глеваха, вул. Вокзальна, кадастровий номер: :01:017:0158 загальною площею 1,000 га та кадастровий номер: :01:017:0171 загальною площею 1,0993 га.

Позивачем заявлена позовна вимога про визнання вказаного вище договору недійсним з тих підстав, що на момент його підписання, керівник відповідача - голова кооперативу не був наділений повноваженнями щодо укладення такого договору.

Проте, суд відмічає, що основним аргументом, що наведений у позовній заяві, на який посилається позивач, як на підставу заявлення своїх вимог, є некоректне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 21/01/2019 про спільну забудову земельних ділянок.

Зокрема, за аргументами позивача, відповідачем не виконуються визначені у договорі зобов`язання, в частині забудови земельних ділянок, суттєво порушено терміни будівництва всього комплексу, з будівництва багатоповерхового житлового комплексу, розпочато, проте не завершено будівництво однієї секції, яке здійснено з порушеннями строків забудови та будівельних норм.

У статуті відповідача, на момент укладення спірного договору, пунктом 6.2. визначено, що вирішення питань щодо укладення, підписання, розірвання та/або припинення будь-якого правочину (договорів, угод) щодо розпорядження нерухомим майном, яке набуто або набувається Кооперативом, угод щодо набуття або припинення Кооперативом прав власності або користування земельними ділянками, у тому числі, на умовах суборенди, укладання, розірвання, припинення, односторонню відмову щодо договорів (угод) про спільну діяльність, договорів про спільну забудову земельних ділянок, віднесено до компетенції загальних зборів членів Кооперативу.

Відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки, згідно із твердженнями відповідача, будівництво згідно з приписами спірного договору було розпочато, що не оскаржується позивачем. Як наслідок, сам по собі вказаний факт свідчить про схвалення укладеного сторонами спірного договору та доказує факт схвалення дій керівника відповідача із вчинення вищезазначеного правочину у формі договору юридичною особою - відповідачем. Крім того, посилання позивача на той факт, що Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Ольвія Буд» порушені терміни будівництва всього комплексу не відповідає дійсності. Сторонами укладена додаткова угода до спірного договору, згідно з пунктом 5.3. якої будівництво кожної наступної секції (черги) має бути завершено не пізніше 18 місяців з моменту отримання Товариством та Генеральним Підрядником усієї необхідної дозвільної документації для початку будівельних робіт для відповідної секції (черги). Оскільки позивачем не надано суду доказів того, що вся дозвільна документація була отримана щодо всіх секцій (черг), відповідно, позивачем не доведений і факт порушення відповідачем умов спірного договору, в частині строків.

За результатами аналізу матеріалів справи та аргументів сторін, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із статтею 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з приписами статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас, саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, не зважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Крім того, згідно із практикою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (правові позиції Верховного Суду, що викладені у постанові від 26.02.19 у справі № 925/1453/16; постанові від 16.10.19 у справі № 910/20790/17; постанові від 02.04.19 у справі № 904/2178/18).

Згідно з наданою суду копію спірного договору, сторони були обізнані про наявні обмеження, оскільки преамбула спірного договору складена таким чином: «Товариство з обмеженою відповідальністю «КІБК-ІНВЕСТ» в особі директора, який діє на підставі Статуту та Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Ольвіа Буд» в особі Голови кооперативу, який діє на підставі статуту».

Крім того, суд також звертає увагу, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня будь-яка інформація щодо наявних у голови відповідача обмежень повноважень, у частині укладення правочинів.

Окремо суд відмічає, що згідно з приписами частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Враховуючи, що і позивач у позовній заяві, і відповідач у відзиві на позов, визнали факт того, що після підписання спірного договору, сторони вчинили конклюдентні дії з його реалізації, суд вважає, що вказані дії є такими, що визнаються сторонами та не потребують окремого доказування.

Також обставини виконання сторонами Договору досліджувались судом при розгляді справи № 910/17285/21 у спірних правовідносинах сторін.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності конкретизовано у частині 3 статті 13, частині 1 статті 76, частині 1 статті 78, частині 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Як визначено Верховним Судом, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Европейський суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, у свою чергу, звертає увагу на те, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Отже, принцип змагальності не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт того, що в момент укладення договору, він не був обізнаний із обмеженнями голови кооперативу. Крім того, подальші спільні дії позивача з відповідачем із забудови земельних ділянок, вказаних у спірному договорі, свідчать про наявність конклюдентних дій сторін договору, що виключає можливість визнання його недійсним виключно з формальної підстави наявних обмежень повноважень керівника відповідача у статуті. Що ж стосується аргументів позивача про невиконання відповідачем умов договору, позивачем не надано суду жодних доказів того, що відповідач порушив конкретні зобов`язання, взяті на себе за спірним договором, одночасно, невиконання договору не віднесено до підстав визнання його недійсним, що є предметом спору в даній справі.

Як наслідок, оцінюючи подані до матеріалів справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позивач не підтвердив належними та допустими доказами заявлені ним позовні вимоги.

Обставини щодо визнання недійсними окремих положень договору чи його розірвання, що розглядались у спірних правовідносинах сторін в інших судових справах не впливають на вищевикладені висновки суду, оскільки у даній справі до предмета доказування входить наявність на момент вчинення спірного правочину тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і саме які визначені позивачем як підстави позову.

Розподіл судових витрат

Судові витрати позивача, в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача у повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 11, 73, 74, 76-80, 232, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

1. У задоволенні позову (вх. № 17341/21 від 20.12.2021) Товариства з обмеженою відповідальністю «КІБК-Інвест» (03061, м. Київ, просп. Відрадний, буд. 95-Г, ) до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Ольвія Буд» (03061, м. Київ, просп. Відрадний, буд. 95-Г ) про визнання договору недійсним відмовити повністю.

2. Судові витрати позивача залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.11.2022.

Суддя С.О. Саванчук