ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2022 р. Справа№ 910/5972/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 22.09.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021

у справі №910/5972/21 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Цикалюка Романа Леонідовича

до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»

про стягнення

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Цикалюк Роман Леонідович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" про стягнення з відповідача на користь позивача: дизельне паливо в кількості 14000 л; бензин А-92 в кількості 500 л; нігрол в кількості 40 л; солідол в кількості 34 кг; оливу М-10Г2к в кількості 400 л.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору позики № 14 від 03.04.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі №910/5972/21 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь Фізичної особи-підприємця Цикалюка Романа Леонідовича дизельне паливо в кількості 14000 л; бензин А-92 в кількості 500 л; нігрол в кількості 40 л; солідол в кількості 34 кг; оливу М-10Г2к в кількості 400 л, 5884,20 грн судового збору, 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, зазначивши, що матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та Договором обов`язку по поверненню позики (дизельне паливо в кількості 14000 л; бензин А-92 в кількості 500 л; нігрол в кількості 40 л; солідол в кількості 34 кг; оливу М-10Г2к в кількості 400 л) не виконав, вказані речі станом на час прийняття судового рішення не повернув.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить витребувати у ФОП Цикалюка Романа Леонідовича оригінали всіх доданих до позову документів та зобов`язати надати їх завчасно до судового засідання з метою можливості ознайомлення з їх змістом. Ухвалити постанову, якою скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити ФОП Цикалюку Роману Леонідовичу у задоволенні позовних вимог. Стягнути з ФОП Цикалюка Романа Леонідовича на користь ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" сплачений судовий збір в розмірі 8826,30 грн.

Апелянт вважає, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що договір позики №14, на який посилається у позові позивач, є неукладеним та не породжує жодних правових наслідків. Разом з тим, відповідач ставить під сумнів надані позивачем документи на підтвердження своїх вимог та просить суд витребувати оригінали всіх доказів, доданих до позовної заяви.

Щодо порушення судом норм процесуального права відповідач зазначає, що судом не повідомлено відповідача про даний спір, через що він не зміг реалізувати свої процесуальні права під час розгляду справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/5972/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021, розгляд справи призначено на 23.09.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. з 20.09.2021 по 03.10.2021 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16.09.2021 у справі №910/5972/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: ОСОБА_1., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 прийнято справу №910/5972/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 колегією суддів у визначеному складі. Розгляд справи №910/5972/21 призначено на 28.10.2021

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.10.2021 у справі №910/5972/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 прийнято справу №910/5972/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 колегією суддів у визначеному складі. Розгляд справи №910/5972/21 призначено на 02.12.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2021 відкладено розгляд справи №910/5972/21 на 03.02.2022.

Судове засідання 03.02.2022 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Шаптали Є.Ю. на лікарняному, відтак питання про призначення справи до розгляду здійснюється після виходу судді з лікарняного (07.02.2022).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 розгляд справи №910/5972/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 призначено на 15.03.2022.

Судове засідання 15.03.2022 не відбулося, оскільки Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, від 18 04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні, зокрема до 21 листопада 2022 року.

Відповідно до п. 1 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» встановлено тимчасово до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України зупинено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 розгляд справи №910/5972/21 призначено на 26.07.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 відкладено розгляд справи №910/5972/21 на 22.09.2022. Також ухвалено: Фізичній особі-підприємцю Цикалюку Роману Леонідовичу надати суду оригінали первинних документів, а саме: договору позики №14 від 03.04.2019, накладних №77 від 03.04.2019, №78 від 03.05.2019, №79 від 03.06.2019 та документа «Повернення постачальнику» № 2 від 31.07.2019, копії яких додані до позовної заяви. Державному підприємству «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» надати суду оригінали первинних документів, а саме: договору позики №14 від 03.04.2019, накладних №77 від 03.04.2019, №78 від 03.05.2019, №79 від 03.06.2019 та документа «Повернення постачальнику» № 2 від 31.07.2019, у разі їх наявності.

До відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Цикалюка Романа Леонідовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просив залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зокрема, позивач наголошує на наявності у нього належним чином оформлених документів, якими супроводжувалось здійснення господарської операції по наданню в позику паливно - мастильних матеріалів на противагу твердженню відповідача про відсутність таких документів. Стосовно відсутності відповідача за адресою, що вказана в позові, позивач стверджує, що станом на момент підготовки позовної заяви саме така адреса була вказана в ЄДРЮОФОПГФ, а той факт, що відповідачем подано апеляційну скаргу 15.07.2022 на рішення суду від 29.06.2022 вказує на те, що відповідачу відомо про розгляд справи в суді.

19.09.2022 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Цикалюка Романа Леонідовича надійшов лист на виконання ухвали суду від 26.07.2022. Також позивач просив здійснювати розгляд справи без його участі.

У судове засідання 22.09.2022 уповноважені представники учасників справи не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Судом враховано, що позивач просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь учасників справи у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 03.04.2019 між позивачем (Позикодавець) та відповідачем (Позичальник) було укладено Договір позики № 14 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Позикодавець передає у власність Позичальнику дизельне паливо 14900 л, бензин А-92 - 500л, нігрол 40л, солідол 34 кг, оливу М-10Г2к, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж кількість речей того ж роду та тієї ж якості.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 5.1 з моменту укладення і діє до моменту виконання сторонами обов`язків згідно з Договором в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою Договір №14 від 03.04.2019 є договором позики.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Розділом 2 Договору сторони погодили, що Позикодавець надає позику після підписання Договору за місцезнаходженням Позичальника.

Відповідно до накладних що містяться в матеріалах справи, позивач надав відповідачу дизельне паливо 14900 л, бензин А-92- 500л, нігрол 40л, солідол 34 кг, оливу М-10Г2к 400 л.

З огляду на викладене та виходячи з положень ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, надані до матеріалів справи накладні є належними доказами надання позики відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов`язань з надання позики у вигляді: дизельне паливо 14900 л, бензин А-92 - 500л, нігрол 40л, солідол 34 кг, оливу М-10Г2к 400 л, в межах Договору здійснено належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом розділу 3 Договору позика повинна бути повернута з 03.04.2019 по 31.09.2019 одноразово або частинами за місцезнаходженням Позичальника та оформляється відповідним актом.

Відповідно до Повернення постачальнику № 2 від 31.07.2019 відповідач повернув позивачу за Договором 900 л дизельного палива.

Отже, строк повернення позики є таким, що настав 31.09.2019.

Оскільки у вказаний строк речі за Договором від відповідача позивачу не надійшли, останній направив відповідачу вимогу № 11 від 01.03.2021 про повернення паливно-мастильних матеріалів.

Однак, відповідач всупереч умов Договору та вимогам чинного законодавства надані речі у встановлений строк не повернув, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. ст. 76, 77 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач позику за Договором не повернув, при цьому, строк повернення є таким, що настав.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та Договором обов`язку по поверненню позики не виконав, та станом на час прийняття судового рішення предмет договору повернуто не було.

Разом з цим, як правильно зауважив суд першої інстанції, суд позбавлений права на власний розсуд змінювати позовні вимоги позивача та замість стягнення речей за договором позики, зокрема, зобов`язувати відповідача повернути такі речі позивачу.

Щодо доводів апеляційної скарги судова колегія зазначає наступне.

Скаржник ставить під сумнів надані позивачем документи на підтвердження своїх вимог та просив суд витребувати оригінали всіх доказів, доданих до позовної заяви.

Як зазначалося вище, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 витребувано у ФОП Цикалюка Романа Леонідовича оригінали первинних документів, а саме: договору позики №14 від 03.04.2019, накладних №77 від 03.04.2019, №78 від 03.05.2019, №79 від 03.06.2019 та документа «Повернення постачальнику» № 2 від 31.07.2019, копії яких додані до позовної заяви. Витребувано у ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» оригінали первинних документів, а саме: договору позики №14 від 03.04.2019, накладних №77 від 03.04.2019, №78 від 03.05.2019, №79 від 03.06.2019 та документа «Повернення постачальнику» № 2 від 31.07.2019, у разі їх наявності.

19.09.2022 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Цикалюка Романа Леонідовича надійшов лист на виконання ухвали суду від 26.07.2022.

Відповідачем вимоги ухвали суду від 26.07.2022 виконано не було.

Зокрема, позивачем надано оригінали наступних документів: договору позики №14 від 03.04.2019, видаткові накладні №77 від 03.04.2019, №78 від 03.05.2019, №79 від 03.06.2019 та документа «Повернення постачальнику» № 2 від 31.07.2019.

Колегією суддів перевірено оригінали вказаних документів та встановлено, що вони містять підписи та скріплені печатками обох сторін.

Відтак, будь які сумніви чи заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі стосовно наданих позивачем документів в обґрунтування своїх позовних вимог колегією суддів визнаються безпідставними.

Стосовно доводів відповідача про те, що договір позики №14, на який посилається у позові позивач, є неукладеним та не породжує жодних правових наслідків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В контексті доводів про неукладеність договору позики №14 відповідач посилається на те, що на підтвердження виконання вказаного договору позивач подав суду прибуткові накладні (3 шт) та повернення постачальнику (1 шт), які за твердженням відповідача не мають стосунку до договору позики, на який посилається позивач як на підставу позову.

Однак, колегія суддів критично відноситься до таких доводів відповідача, оскільки позивачем доведено свої позовні вимоги належними та допустимими доказами, зокрема на виконання вимог апеляційного суду надано оригінали доказів, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. Водночас, відповідачем такі позовні вимоги належними та допустимими доказами не спростовано.

За вказаних обставин, судом відхиляються твердження відповідача про те, що договір позики №14 є неукладеним, зокрема з огляду на недоведеність скаржником доводів стосовно того, що майно, що є предметом договору, у власність відповідача не переходило.

Також відхиляються доводи скаржника про те, що надані прибуткові накладні не стосуються договору позики оскільки в них зазначено договір №1 від 03.04.2019 тоді як наданий позивачем договір № 14 від 03.04.2019. Судом апеляційної інстанції досліджено оригінали вказаних договору і прибуткових накладних та встановлено, що перелік паливо мастильних матеріалів, кількість та ціна співпадають, а тому є вірогідним укладення вказаного договору та надання у позику спірних паливо мастильних матеріалів, аніж доводи скаржника про не укладення такого договору.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх Актуальність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" Суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". ... Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд апеляційної інстанції вважає правомірним застосування судом першої інстанції стандарту "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей"), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, на підставі застосування якого зроблено висновок про те, що сторонами було укладено Договір позики №14 від 03.04.2019 паливо мастильних матеріалів.

Крім того, скаржник стверджує про порушення судом норм процесуального права посилаючись на те, що судом не повідомлено відповідача про даний спір, через що він не зміг реалізувати свої процесуальні права під час розгляду справи, з приводу чого суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, вказана у позові адреса (04112, м. Київ, вул.. Олени Теліги, 8) була попередньою адресою відповідача.

З відомостей ЄДРЮОФОПГФ вбачається, що станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції місцезнаходженням відповідача є 03038, місто Київ, вул.Ямська, будинок 32.

Відповідно до частини 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції були вчинені необхідні дії, спрямовані на повідомлення відповідача про розгляд справи.

Відтак, посилання скаржника щодо порушення судом норм процесуального права, що на його думку полягає в неповідомленні його про розгляд даної справи, є безпідставними.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі №910/5972/21.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Згідно частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 прийняте за повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, у задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі №910/5972/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 у справі №910/5972/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги (судовий збір) покладаються на Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу».

4. Матеріали справи №910/5972/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.10.2022 після виходу суддів з відпусток.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала