РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2022 року м. Чернігівсправа № 927/678/22
Господарським судом Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Солончевої О.П., за правилами загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні розглянуто справу

за позовом: Приватного підприємства «Чернігівнафтопродукт»,

вул. Мазепи, 66, м. Чернігів, 14000; електронна адреса: ;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка»,

вул. Реміснича, 28, офіс 306, м. Чернігів, 14000;

електронна адреса: ; @mail.gov.ua;

предмет спору: про стягнення заборгованості в сумі 453717,45грн

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: Кухарук В.О. - адвокат, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія СВ №1036565, виданий 16.09.2022.

У судовому засіданні 26.10.2022, Господарським судом Чернігівської області, на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

05.09.2022, Приватним підприємством «Чернігівнафтопродукт» (надалі - ПП «Чернігівнафтопродукт») подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» (надалі - ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка») про стягнення заборгованості в сумі 453717,45грн за товар (паливно-мастильні матеріали), поставлений за видатковими накладними: №РН-0004595 від 19.05.2022, №РН-0004828 від 24.05.2022, №РН-0004947 від 26.05.2022; товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти): № від 19.05.2022, № від 24.05.2022, № від 26.05.2022, складеними на виконання умов договору поставки паливно-мастильних матеріалів №132 від 19.05.2022 (надалі - Договір).

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов Договору в частині своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою суду від 07.09.2022 дану позовну заяву прийнято до розгляду; відкрито провадження в справі №927/678/22 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 28.09.2022, в яке викликано повноважного представника позивача; учасникам справи встановлено строки для подачі до суду заяв по суті заявлених вимог, зокрема відповідачу 15 календарних днів для подачі мотивованого відзиву на позов.

16.09.2022, відповідачем, у межах установленого судом строку, подано відзив на позов (з доказами його направлення позивачу), яким проти задоволення позовних вимог заперечено, спростовано факт отримання товару за спірними видатковими та товарно-транспортними накладними. Звернено увагу на те, що договір №132 від 19.05.2022 поставки паливно-мастильних матеріалів (копію додано до позову) відповідачем не підписано, відтак цей правочин не породжує для нього будь-яких правових наслідків. Видаткові накладні №РН-0004595 від 19.05.2022, №РН-0004828 від 24.05.2022, №РН-0004947 від 26.05.2022 складено з порушенням вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (стаття 9), оскільки з цих документів не вбачається за можливе ідентифікувати осіб зі сторони покупця, які прийняли поставлений позивачем товар. Зазначено, що особи, які вказані як підписанти зі сторони покупця в товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (нафти) № від 19.05.2022, № від 24.05.2022, № від 26.05.2022, не є працівниками ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка», про що до відзиву надано засвідчену копію податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за ІІ квартал 2022 року. Будь-яких осіб на отримання від позивача спірного товару ним уповноважено не було. Податкові та акцизні накладні (додані до позову) складено позивачем в односторонньому порядку, а тому вони не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки відповідачу спірного товару. Зокрема відповідачем не було зареєстровано податковий кредит за господарською операцією з поставки товару на суму 453717,45грн, про що надано засвідчену копію звітної податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2022 року (звітний період).

Позивач не скористався правом на подання в порядку статей 166, 184 ГПК України відповіді на відзив.

28.09.2022, у підготовче засідання прибув повноважний представник відповідача; позивач до суду не прибув, явку повноважного представника на виклик суду не забезпечив (без пояснення причин), про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить розписка його представника від 07.09.2022 про отримання ухвали суду.

За результатами підготовчого засідання, суд, на підставі п.3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 12.10.2022, про що позивач повідомлений в порядку статей 120, 121 ГПК України засобами електронного та поштового зв`язку.

12.10.2022, судове засідання по розгляду справи №927/678/22 по суті не відбулось, в зв`язку з перебуванням судді Романенко А.В. у відпустці.

13.10.2022, враховуючи, що усунуто обставини, які зумовили відсутність суді, судове засідання по розгляду справи №927/678/22 по суті призначено на 26.10.2022 об 11:40, про що постановлено ухвалу.

26.10.2022, у судове засідання прибув повноважний представник відповідача; позивач до суду повторно не прибув, явку повноважного представника не забезпечив (без пояснення причин), про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить розписка представника про отримання ухвали суду від 13.10.2022.

Позивачем, подано клопотання про зупинення провадження в справі, на підставі п.5 частини 1 статті 227 ГПК України. Необхідність зупинення провадження в справі мотивував тим, що 10.10.2022, на підставі заяви ТОВ «Чернігівнафтопродукт», в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №0000271, за фактом заволодіння шляхом обману ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» паливно-мастильними матеріалами, що належать ПП «Чернігівнафтопродукт» на суму 453,7тис.грн (частина 3 статті 190 Кримінального кодексу України).

Відповідач, до початку слухання справи по суті, подав письмові заперечення на клопотання позивача про зупинення провадження в справі. Вважає, що наявність досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000271 від 10.10.2022, відкритого на підставі звернення позивача, не свідчить про об`єктивну неможливість вирішення судом цього спору та не охоплюється пунктом 5 частини 1 статті 227 ГПК України (на яку посилається позивач).

Частиною 1 статті 202 ГПК України встановлено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За п.2 частини 3 цієї статті якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, в разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

За умовами частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Застосовуючи з огляду на зміст статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за необхідне зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язку добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07.07.1989 (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За приписами статті 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані користуватися визначеними законом процесуальними правами; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Судом враховано, що відкладення справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення наявного спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що позивач двічі належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи, однак явку повноважного представника до суду не забезпечив (без пояснення причин), виходячи з положень пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України, суд вважає, що неприбуття його повноважного представника в судові засідання 28.09.2022 та 26.10.2022 не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

26.10.2022, судом розпочато розгляд справи по суті та заслухано повноважного представника відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти зупинення провадження в справі.

За частиною 5 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження в справі, зокрема, в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За п.4 частини 1 статті 229 ГПК України провадження в справі зупиняється в випадку, передбаченому п.5 частини 1 статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Виходячи зі змісту наведених норм, обов`язок суду щодо зупинення провадження в справі пов`язується саме із наявністю судового провадження, яке завершується ухваленням відповідного судового рішення, в той час як проведення досудового кримінального провадження за своєю правовою природою не підпадає під дію статей 227, 229 ГПК України.

Подібний правовий висновок наведено в постановах Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №913/32/21 та від 27.01.2022 у справі №910/9721/18.

Таким чином, наявність на стадії досудового розслідування кримінального провадження №0000271 (10.10.2022) не свідчить про неможливість судового розгляду наявного спору до завершення такого розслідування, в той час як відповідна обставина не належить до підстав, визначених статтею 227 ГПК України, за наявності яких у суду виникає обов`язок щодо зупинення провадження в справі, а тому судом відхилено клопотання позивача про зупинення провадження в справі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на обставини, указані ним у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За статтею 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що в певних умовах звичайно ставляться. За частиною 1 вказаної статті до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2 статті 193 ГК України).

За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає про існування між сторонами правовідносин з поставки товару, що виникли на підставі договору №132 від 19.05.2022 поставки паливно-мастильних матеріалів та складених на виконання його умов видаткових та товарно-транспортних накладних: №РН-0004595 від 19.05.2022, №РН-0004828 від 24.05.2022, №РН-0004947 від 26.05.2022, № від 19.05.2022, № від 24.05.2022, № від 26.05.2022.

За доводами позивача, на підставі перерахованих документів ним було поставлено, а відповідачем отримано товар - дизельне пальне (код УКТ ЗЕД ), обсягом 6980л, загальною вартістю 453717,45грн, граничний строк по розрахунку за який настав, виходячи з умов п.3.4. договору №132 від 19.05.2022, що передбачає відстрочення платежу тривалістю 10 календарних днів, з моменту отримання товару покупцем.

Згідно з частиною 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до підпункту 1 частини 1 статті 208 ЦК України в письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Виходячи зі змісту частин 1-3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Судом установлено, що договір поставки паливно-мастильних матеріалів №132 від 19.05.2022 складено позивачем в односторонньому порядку та не містить підпису відповідача, тобто фактично є неукладеним, відтак не породжує для відповідача жодних правових наслідків.

Видаткові накладні №РН-0004595 від 19.05.2022, №РН-0004828 від 24.05.2022, №РН-0004947 від 26.05.2022 (засвідчені копії яких додано до позовної заяви) за висновком суду, не є належними та допустимими доказами в розумінні статей 76 та 77 ГПК України, оскільки їх складено з порушенням вимог до документів первинного бухгалтерського обліку, що встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV.

За частиною 2 статті 9 цього Закону первинні документи можуть бути складені в паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Натомість, з видаткових накладних №РН-0004595 від 19.05.2022, №РН-0004828 від 24.05.2022, №РН-0004947 від 26.05.2022 не вбачається за можливе ідентифікувати осіб, які брали участь в господарській операції з поставки товару, загальною вартістю 453717,45грн, зі сторони Покупця.

Товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів (нафти) № від 19.05.2022, № від 24.05.2022, № від 26.05.2022 (засвідчені копії яких додано до позову) зі сторони Покупця підписано особами Бенза та Ященко К.О., при цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що вказані особи були уповноважені відповідачем на отримання спірного товару (довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, складених від імені ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка», до суду позивачем не надано).

Як вбачається з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за ІІ квартал 2022 року, зареєстрованих ТОВ «Агрофірма ім Т.Г. Шевченка» 01.08.2022, у відповідача відсутні працівники з указаними прізвищами на момент вчинення господарської операції з поставки товару.

З урахуванням установлених обставин, суд дійшов висновку, що перелічені видаткові та товарно-транспортні накладні не підтверджують факт отримання відповідачем спірного товару.

Відповідно до пунктів 231.3., 231.4. статті 231 Податкового кодексу України акцизна накладна складається платником податку в день ввезення на митну територію України пального або спирту етилового чи в день реалізації пального або спирту етилового при кожній повній або частковій операції з реалізації пального або спирту етилового. Право на складання акцизних накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники акцизного податку в порядку, передбаченому статтею 212 цього Кодексу.

З наведеного слідує, що позивачем - ПП «Чернігівнафтопродукт» самостійно, як платником акцизного податку, складено акцизні накладні №7489 від 19.05.2022, №7983 від 24.05.2022, №8216 від 26.05.2022 (засвідчені копії яких додано до позову), що не підтверджують факт вчинення із сторони відповідача спірної господарської операції.

Відповідно до пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації в порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних в установлений цим Кодексом термін.

За пунктом 187.1. статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки в банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена в самому документі як дата його складання відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

Згідно з пунктом 201.10. статті 210 Податкового кодексу України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, обов`язок з реєстрації податкового зобов`язання покладений на продавця (постачальника), натомість, у покупця виникає право на сформування на суму сплаченого податку на додану вартість податкового кредиту.

За висновком суду, податкова накладна може бути допустимим доказом, на підставі якого суд установлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії, а саме зареєструвала податкову накладну та сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом, оскільки для виникнення в платника права на податковий кредит є лише факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

Наведене узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.06.2022 у справі №922/2115/19 (п.9.2.).

З матеріалів даної справи вбачається, що позивач за податковими накладними від 19.05.2022 №969, від 24.05.2022 №1133 та від 26.05.2022 №1206, задекларував 29.07.2022 податкові зобов`язання за фактом господарської операції з поставки відповідачу спірного товару, загальною вартістю 453717,45грн, натомість відповідачем у звітному періоді не було сформовано податковий кредит за даною господарською операцією, про що свідчить податкова декларація з податку на додану вартість ТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» за звітний період.

З огляду на встановлені обставини, податкові накладні від 19.05.2022 №969, від 24.05.2022 №1133 та від 26.05.2022 №1206, подані позивачем до суду, не підтверджують факт вчинення відповідачем господарської операції з поставки товару, загальною вартістю 453717,45грн.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він заперечує проти позову.

За приписами частин 2 та 3 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Обов`язок доказування і подання доказів установлено статтею 74 ГПК України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3 цієї статті ).

Відповідно до частини 4 вказаної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених цим Кодексом (частина 1 статті 14 ГПК України).

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на зміст статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 76 даного Кодексу визначає, що належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 78, 79 ГПК України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними ніж докази, надані на її спростування.

За приписами частин 1 та 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Тобто, виходячи зі змісту статей 13, 74 ГПК України кожна сторона на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів повинна довести правомірність заявлених нею вимог або заперечень.

Здійснивши аналіз матеріалів справи та заслухавши доводи представника відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів, у розумінні статей 76-79 ГПК України, не доведено факт поставки відповідачу спірного товару, загальною вартістю 453717,45грн.

З урахуванням зазначеного, судом відмовлено в задоволенні позову.

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

За статтею 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6805,76грн покладено на позивача. Питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу відповідача на момент ухвалення судового рішення не вирішується, оскільки відповідачем у відзиві на позов заявлено про подачу належних доказів на підтвердження їх фактичного розміру в строк, установлений частиною 8 статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 165, 178, 202, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову Приватного підприємства «Чернігівнафтопродукт» (вул. Мазепи, 66, м. Чернігів, 14000; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» (вул. Реміснича, 28, офіс 306, м. Чернігів, 14000; ) про стягнення 453717,45грн, відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови в відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду в порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 01.11.2022.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко