РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022Справа № 910/8092/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірничовидобувна компанія «СДК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будстиль 19»

про стягнення 94 584,55 грн

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гірничовидобувна компанія «СДК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будстиль 19» про стягнення 94 584,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №71 від 09.10.2019 у частині оплати вартості поставленого товару, з огляду на що просить суд стягнути з відповідача 94 584, 55 грн, з яких: основний борг у розмірі 65 696,40 грн, інфляційні втрати - 23 844,47 грн та 3% річних - 5 043,68 грн.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Оскільки у справі № 910/8092/22 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; подати суду докази надіслання (надання) їх іншим учасникам справи.

У встановлений судом строк відповідачем не подано до суду відзиву на позовну заяву позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гірничовидобувна компанія «СДК» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будстиль 19» (покупець, відповідач) укладено Договір поставки №71 від 09.10.2019 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах визначених у цьому Договорі передати у власність, а покупець зобов`язується, в порядку та на умовах визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити товар. Найменування, кількість та асортимент товару вказані у видаткових накладних постачальника або у специфікаціях, що додаються до договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору загальна ціна договору визначається сумою загальної вартості товару, поставленого протягом строку дії цього договору згідно із специфікаціями, що підтверджено видатковими товаросупровідними документами.

Згідно п. 4.1. Договору покупець здійснює оплату відповідної партії товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах та у порядку, визначених у відповідній специфікації, рахунку фактурі чи видатковій накладній до цього договору.

Дослідивши зміст укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Як зазначає позивач на виконання своїх зобов`язань з грудня 2019 по 24.01.2020 постачальник здійснив для покупця поставку товару загальною вартістю 455 696,40 грн, що підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків між сторонами за січень 2020 року.

Крім того, позивачем зазначено, що покупець сплатив постачальнику частину заборгованості у розмірі 390 000,00 грн.

Відповідно до платіжних доручень №804 від 10.10.2019 на суму 50 000,00 грн, №842 від 23.10.2019 на суму 20 000,00 грн, покупець перерахував постачальнику кошти з призначенням платежу: «За пісок будівельний зг. рах. №253 від 09.10.2019».

Відповідно до платіжних доручень №910 від 06.11.2019 на суму 20 000,00 грн, №925 від 12.11.2019 на суму 30 000,00 грн, №948 від 14.11.2019 на суму 20 000,00 грн, №961 від 20.11.2019 на суму 30 000,00 грн, №1001 від 28.11.2019 на суму 10 000,00 грн, №1008 від 02.12.2019 на суму 30 000,00 грн, №1051 від 11.12.2019 на суму 50 000,00 грн, №1079 від 18.12.2019 на суму 50 000,00 грн та №1108 від 27.12.2019 на суму 50 000,00 грн покупець перерахував постачальнику кошти з призначенням платежу: «За пісок будівельний зг. рах. №275 від 05.11.2019».

Відповідно до платіжного доручення №1139 від 14.01.2020 на суму 30 000,00 грн покупець перерахував постачальнику кошти з призначенням платежу: «За пісок будівельний зг. рах. б/н від 14.01.2020».

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №71 від 09.10.2019 у частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 94 584, 55 грн, з яких: основний борг у розмірі 65 696,40 грн, інфляційні втрати - 23 844,47 грн та 3% річних - 5 043,68 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Як встановлено судом, між ТОВ «Гірничовидобувна компанія «СДК» та ТОВ «Будстиль 19» укладено Договір поставки №71 від 09.10.2019.

З наявних у матеріалах справи платіжних доручень вбачається, що у період жовтень 2019 - січень 2020 року покупцем сплачувались кошти згідно рахунків №253 від 09.10.2019, №275 від 05.11.2019 та б/н від 14.01.2020.

Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків за період: січень 2020, сторони склали даний акт звіряння у тому, що стан взаємних розрахунків за даними обліку наступний - сальдо кінцеве - 65 696,40 грн. При цьому в акті відсутні посилання на Договір поставки №71 від 09.10.2019 та рахунки №253 від 09.10.2019, №275 від 05.11.2019 та б/н від 14.01.2020.

Разом з тим, суд зазначає, що за умовами п. 6.1. Договору прийом-передача товару постачальником покупцеві за кількістю здійснюється повноважними представниками сторін в місці поставки товару, яке визначено у відповідній специфікації та оформлюється актом прийому-передачі та (або) видатковою накладною та (або) товаротранспортною накладною. Датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту прийому-передачі та (або) видаткової накладної та (або) товаротранспортної накладної.

При цьому позивачем до позову не додано жодного з вищевказаних документів: специфікації, акту прийому-передачі, видаткової накладної чи товаротранспортної накладної.

Так, частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Щодо доводів позивача про те, що сума заборгованості в розмірі 65 696,40 грн підтверджується актом звірки за січень 2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічних висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у поставі від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

З огляду на зазначене, суд зазначає, що наявний у матеріалах справи акт звіряння взаємних розрахунків не є належним доказом факту здійснення поставки за Договором поставки №71 від 09.10.2019, а відповідно і факту виникнення у відповідача зобов`язань з оплати товару відповідно до умов спірного Договору.

Відтак, оскільки, позивачем не доведено обставин виникнення у відповідача перед позивачем зобов`язань зі сплати грошових коштів, зокрема, у розмірі 65 696,40 грн, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у справі № 910/8902/22 в частині стягнення основного боргу.

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 23 844,47 грн та 3% річних у розмірі 5 043,68 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові, а також у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Відтак, оскільки позивачем не доведено факту здійснення поставки товару та виникнення у відповідача обов`язку зі сплати заявленої в позові суми основного боргу, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 23 844,47 грн та 3% річних у розмірі 5 043,68 грн, які є похідними вимогами.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева