РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.11.2022Справа № 904/1767/22
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Служби автомобільних доріг у Донецькій області (84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Уральська, 12, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Афес ресурс" (м. Київ, вул. Амвросія Бучми, )

про стягнення 246 798,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Служба автомобільних доріг у Донецькій області звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Афес Ресурс" про стягнення передплати за договором поставки № 4-146 від 24.12.2021 у розмірі 246 798,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2022 матеріали позовної заяви № 01.3-748 від 24.06.2022 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 10.08.2022 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

17.08.2022 від позивача засобами поштового зв`язку на електронну адресу Господарського суду міста Києва надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.08.2022 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

19.10.2022 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення з відповідача суми в розмірі 246 798,00 грн, а сам позов подано передчасно. Також відповідач зазначає, що відповідач після направлення повідомлення про настання форс-мажорних обставин за договором N° 4-146 не мав змоги виконати такі, у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин у вигляді військової агресії російської федерації, яка призвела до знищення нафтобаз та припинення постачання пального з республіки білорусь.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.12.2021 між Службою автомобільних доріг у Донецькій області (покупець) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Афес ресурс" (постачальник) було укладено договір постачання паливних матеріалів № 4-146 від 24.12.2021 (далі - договір).

Відповідно до п. 4.1. договору постачальник зобов`язується передати товар у власність покупця, а покупець зобов`язується сплатити певну грошову суму за товар та прийняти товар у строки та на умовах, визначених договором. З моменту переходу права власності на товар, він залишається на зберіганні у постачальника. Відпуск товару зі зберігання покупцю здійснюється на підставі пред`явлених паливних талонів на товар на АЗС.

Сторони домовилися про те, що момент переходу права власності на товар (факт його продажу), який настає після оплати товару та документально підтверджується видатковою накладною, оформленою між покупцем і постачальником, заповненою відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». постачальник видає покупцю (представнику покупця) паливні талони в момент видачі видаткової накладної, інформація про видані паливні талони вказується в цій видатковій накладній (п. 4.3. договору).

У момент пред`явлення паливного талона для відпуску товару на АЗС постачальника здійснюється фіксація відпуску товару зі зберігання покупцю шляхом обліку та погашення пред`явленого паливного талона, причому дана фіксація підтверджує виконання постачальником своїх зобов`язань за договором.

Згідно з п. 4.6. договору право власності на товар від постачальника до покупця переходить у момент підписання сторонами видаткової накладної на товар. До моменту фактичної відпустки товару покупцеві по паливним талонам. Товар перебуває на зберіганні в продавця. Початком обчислення строку виконання зобов`язання постачальника відпустити товар покупцеві по паливним талонам є дата підписання сторонами видаткової накладної на товар. Передача покупцеві товару зі зберігання без пред`явлення паливного талона не здійснюється.

Сторони домовилися про те, що факт продажу товару (виконання обов`язку постачальника передати товар у власність покупцю) підтверджується пред`явленим паливним талоном, який враховується постачальником (п. 4.7. договору).

У разі відмови відпуску товару транспортним засобам покупця на АЗС постачальника або партнерів, працівник покупця спільно з представником (оператором, працівником) АЗС, а у разі їх відмови в участі при складанні документу - самостійно, складає Акт про не здійснення відпуску товару за договором у 2 (двох) примірниках.

Зазначений Акт направляється постачальнику із викликом для прибуття до відповідної АЗС. Направлення Акту здійснюється покупцем на електронну адресу постачальника або поштою (п 4.18. договору).

Повноважний представник постачальника зобов`язаний прибути до відповідної АЗС, зазначеної у виклику покупця, у строк, що не перевищує 1 (один) робочий день з моменту отримання постачальником такого виклику, для складання спільного з покупцем Акту про нездійснення відпуску товару та з`ясувань причин невідпуску товару, попередньо повідомивши покупця про конкретну дату та час його прибуття, шляхом направлення електронного листа на електронну адресу покупця (п. 4.19. договору).

У випадку складання Акту про не здійснення відпуску товару в порядку визначеному договором, покупець також має право залучати до складання Акту про не здійснення відпуску товару третіх осіб, зокрема, працівників АЗС та/або інших суб`єктів господарювання, підприємства, установи організації та/або експертні установи та/або представників громадськості (зокрема представників профспілкових організацій) тощо (п. 4.21. договору).

Також, відповідно до п.п. 7.2.3., 7.2.4., 7.2.9. договору постачальник зобов`язаний, в тому числі, забезпечити передачу товару через АЗС покупцю в наступному режимі - безперервно та цілодобово, за винятком випадків, коли роботу АЗС припинено v наслідок технічної перерви, технічної аварії або дії форс-мажорних обставин, у відповідності до кількості та номенклатури товару; забезпечити достатню кількість товару на АЗС з метою своєчасного та належного виконання своїх обов`язків згідно договору; забезпечити безкоштовне зберігання оплаченого товару покупцем до моменту його фактичного отримання.

Позивач у позовній заяві зазначає, що при намаганні здійснити фактичне отримання товару (шляхом заправляння автомобіля) на АЗС Постачальника - WOG/МОТТО, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул.. Журналістів, 16, покупець отримав відмову відпуску товару транспортним засобам покупця, про що було складено відповідний Акт в порядку та на умовах договору.

Постачальник передав покупцю талони за видатковою накладною від 14.01.2022 на загальну суму 310 140,00 грн, а покупець оплатив зазначену суму що підтверджується платіжним дорученням № 82 від 18.01.2022.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Афес ресурс» лише частково фактично передало оплачений покупцем товар а з квітня 2022, АЗС, постачальника систематично відмовляють позивачу в передачі товару за пред`явленими Службою автомобільних доріг у Донецькій області талонами, чим порушує свої зобов`язання згідно умов чинного договору.

В той же час станом на квітень 2022 право на отримання палива не було реалізовано покупцем в повному обсязі у зв`язку з відмовою відпуску товару транспортним засобам покупця на АЗС постачальника. Залишок талонів у покупця становить 3000 літрів бензину А-95 на суму 95 940,00 грн та 4930 літрів дизельного палива на суму 150 858,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що порушене відповідачем право позивача може бути відновлено шляхом задоволення позовної вимоги щодо стягнення з ТОВ «Афес ресурс» суми коштів, що було перераховано Службою на виконання умов договору № 4- 146 від 24.12.2021 у розмірі 246 798,00 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 671 ЦК України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов`язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов`язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Також, за змістом ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

При цьому, як визначено ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Також, відповідно до ч. 2. ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем здійснено оплату товару сумі 310 140,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 82 від 18.01.2022.

У подальшому, як зазначає позивач, ним були складені акти від 31.05.2022 та 15.06.2022 про нездійснення відпуску пального довіреній особі позивача на АЗС за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Журналістів, 16.

Відповідно до п. 9.1. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Пунктом 9.2. договору сторони визначили, що у разі, якщо сторона не може виконувати зобов`язання за цим договором внаслідок дії обставин непереборної сили, так зобов`язана у триденний строк з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмові формі.

Згідно з п. 9.3 договору наявність обставин непереборної сили та строк їх дії підтверджується відповідними документами, які видаються Торгово-промисловою палатою України або її територіальними органами.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що деякий час, після 24.02.2022, відповідач міг виконувати свої зобов`язання по договору № 4-146. Проте, з 03.06.2022 військова агресія російської федерації безпосередньо почала впливати на можливість виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

06.06.2022 засобами електронного зв`язку відповідач надіслав позивачу повідомлення про настання форс-мажорних обставин за договором, в якому останній повідомив, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні».

У подальшому, позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 01.3/734 з вимогою повернути суму сплачених позивачем коштів, а саме 246 798,00 грн.

29.06.2022 відповідач направив позивачеві лист № - відповідь на претензію № 01.3/734 від 15.06.2022. Однак, докази надсилання даної претензії в матеріалах справи відсутні.

В даному листі відповідач повторно наголосив, що в результаті збройної військової агресії російської федерації проти України, пошкоджено кілька нафтових баз за рахунок яких забезпечується поставка палива до автозаправних станцій партнерів ТОВ «Афес Ресурс», є факти розграбування палива з резервуарів, крім того, більшість автозаправних станцій партнерів перебувають на території фактичних бойових дій, що спричиняє зупинку їх роботи через пошкодження майна, нехватку та відсутність обслуговуючого персоналу, порушення логістичного ланцюжка з доставки пального, а також фактичне вибуття з володіння партнерів ТОВ «Афес Ресурс» кількох десятків таких автозаправних станцій.

Відповідач неодноразово наголошує про те, що введення в Україні воєнного стану, постійні бомбардування території України зі сторони рф, має безпосередній вплив на можливість виконання ТОВ «Афес Ресурс» своїх зобов`язань за договором та є такою, яка виникла після укладення договору в результаті подій, які відповідач не міг передбачити.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/ імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Згідно з п. 9.3. договору, наявність обставин непереборної сили та строк їх дії підтверджується відповідними документами, які видаються торгово-промисловою палатою України або її територіальними органами.

Судом встановлено, що Торгово - промислова палата України листом №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 засвідчила форс-мажорні обставини, зокрема, обставини, які розпочалися з 24 лютого 2022 та до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/або іншим зобов`язанням, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів та виконання відповідно до яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Відповідачем засобами електронного зв`язку і було надіслано позивачу повідомлення про настання форс-мажорних обставин за договором № 4-146 від 24.12.2021 та повідомлено, на виконання п. 9.2. договору, про неможливість виконання зобов`язання за цим договором до стабілізації ситуації на території України та відповідь № від 29.06.2022 на претензійний лист № 01.3-738 від 15.06.2022 та № 01.3-734 від 15.06.2022.

Правлінням Національного Банку України, у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, була прийнята постанова № 18, від 24.02.2022 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» (надалі - Постанова № 18), згідно з п.15 якої забороняється здійснення обслуговуючими банками видатки операцій за рахунками резидентів російської федерації/республіки білорусь, за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти російської федерації/республіки білорусь. Уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції: 1) з використанням російських рублів та білоруських рублів; 2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в республіці білорусь; 3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в республіці білорусь (п.17 постанови № 18).

Отже, враховуючи дані обставини та запровадження в Україні воєнного стану поступово унеможливило здійснення будь-яких валютних операцій з юридичними особами республіки білорусь, видаткових операцій за рахунками юридичних осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти республіки білорусь, що в свою чергу унеможливлює також і постачання нафтопродуктів з республіки білорусь, яке реалізовується на заправках Motto.

Ведення бойових дій на території України, призвели до знищення запасів пального (в тому числі бензину А-95 та Дизельного пального), що має безпосередній вплив на можливість виконання ТОВ «Афес Ресурс» своїх зобов`язань щодо постачання та відпуску зі зберігання пального.

Зокрема, знищені нафтобази у містах: Кременчук, Дніпро, Кривий Ріг саме в яких і зберігалось пальне, яке у подальшому реалізовувалось на заправках Motto.

Відтак, з вищевикладеного вбачається, що навіть маючи на меті належне виконання зобов`язань за договором, відповідач після направлення повідомлення про настання форс-мажорних обставин за договором N° 4-146 не мав змоги виконати такі, у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин у вигляді військової агресії рф, яка призвела до знищення нафтобаз та припинення постачання пального з республіки білорусь.

Відповідно до ч. 4 ст. 79 Конвенцією ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 сторона, яка не виконує свого зобов`язання, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду і про її вплив на її здатність здійснити виконання. Якщо інша сторона не отримала це повідомлення протягом розумного строку після того, як про цю перешкоду стало чи повинно було стати відомо стороні, яка не виконує свого зобов`язання, ця остання сторона несе відповідальність за збитки, які є результатом того, що таке повідомлення не було отримане.

Настання форс-мажорних обставин звільняє від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (сплати неустойки, штрафу, відшкодування збитків тощо), але власне зобов`язання (поставку товару, оплату товару тощо) ніхто не скасовував.

Суд зазначає, що в даному випадку предметом позову є лише стягнення передплати за договором, а не відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (сплати неустойки, штрафу, відшкодування збитків тощо).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого таке зобов`язання втратило для позивача господарський інтерес, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума попередньої оплати в розмірі 246 798, 00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що твердження відповідача щодо того, що оскільки договір №4-146 від 24.12.2021 є чинним до 31.12.2022 та паливні талони, отримані позивачем на виконання умов договору № 4-146 від 24.12.2021, мають строк для пред`явлення до 31.12.2022, то позивач звернувся до суду передчасно, суд визнає помилковим, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Отже, умовою застосування наведеної статті є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А, у разі настання такої умови, покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

В даному випадку, позивачем обрано такий варіант поведінки як повернення суми попередньої оплати товару шляхом пред`явлення вимоги у встановленому законом порядку.

Визначене цією нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати за своїм змістом є правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару.

Вказану правову позицію викладено в постанові від 13.09.2018 Верховного суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/22116/16 та постанові від 25.05.2018 Верховного суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 925/125/14.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Афес ресурс" (м. Київ, вул. Амвросія Бучми, ) на користь Служби автомобільних доріг у Донецькій області (84333, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Уральська, 12, ) 246 798 (двісті сорок шість тисяч дев`яносто вісім) грн 00 коп. попередньої оплати та судовий збір у розмірі 3 701 (п`ять тисяч чотирнадцять) грн 97 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.11.2022

Суддя І.О. Андреїшина