ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2022 р. Справа № 910/3612/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2022

у справі №910/3612/22 (суддя - Павленко Є.В.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося з позовом до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по оплаті спожитої теплової енергії в загальному розмірі 77490,02 грн, з яких: 66084,17 грн - основний борг, 3427,22 грн - 3% річних та 7978,63 грн - інфляційні втрати.

Позов мотивовано тим, що відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Миколи Мурашка, буд. 6-а, площею 163,9 кв. м, у якому надавалися послуги з теплопостачання без укладення відповідного договору. Оскільки законом встановлено обов`язок споживача оплачувати послуги з теплопостачання не дивлячись на відсутність договірних відносин, відповідач порушив свої зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії, внаслідок чого він також зобов`язаний відшкодувати окрім вартості спожитої теплової енергії 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2022 відкрито провадження у справі №910/3612/22 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) представників сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2022 у справі №910/3612/22 у задоволенні позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" подало апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено за умов неповного з`ясування обставина справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У поданій апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що ним надано належні докази на підтвердження того, що на балансі відповідача знаходиться нежитлове приміщення площею 45,00 кв м.

Ще одним аргументом позивача є те, що надані ним докази вцілому підтверджують постачання теплової енергії до приміщення, балансоутримувачем якого є відповідач.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2022 апеляційну скаргу у справі №910/3612/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.08.2022 відкладено вирішення питання про відкриття/відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення апеляційної скарги без руху у справі №910/3612/22 до надходження її матеріалів до Північного апеляційного господарського суду.

22.08.2022 Господарський суд міста Києва скерував матеріали справи №910/3612/22 до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.08.2022 апеляційну скаргу у справі №910/3612/22 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали про залишення без руху апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 позивачу поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження у справі №910/3612/22, вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

До суду 28.09.2022 від представника Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить відмовити у її задоволенні.

У відзиві відповідачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, що за його розрахунком може становити 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач заявив, що докази понесення таких витрат буде надано суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційного суду у порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Також, Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" заявлено клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго"" позивача визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго".

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 10.04.2018 позивачу видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Згідно з п. 2.2.1 статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2021 позивач листом з описом вкладення направив на адресу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" проект договору на постачання теплової енергії №1110551-01 від 25.01.2021, що підтверджується копіями фіскального чеку, накладної та опису вкладення від указаної дати за №824.

Додатком №8 до вказаного проекту договору встановлено, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення площею 163,9 кв. м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Миколи Мурашка, буд. 6а.

У відповідь на лист позивача відповідач листом №680/3 від 03.03.2021 повернув проект договору без підписання та зазначив, що вказане нежитлове приміщення не перебуває в оперативному управлінні підприємства.

Проте, на переконання позивача, відповідач зобов`язаний здійснити оплату за спожиту ним теплову енергію за вказаним об`єктом теплопостачання у сумі 66084,17 грн у період з січня 2019 року по грудень 2021 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" вказує, що відповідач є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Миколи Мурашка, буд. 6-а, площею 163,9 кв. м, у якому надавалися послуги з теплопостачання без укладення відповідного договору. Оскільки законом встановлено обов`язок споживача оплачувати послуги з теплопостачання не дивлячись на відсутність договірних відносин, відповідач порушив свої зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії, внаслідок чого він також зобов`язаний відшкодувати окрім вартості спожитої теплової енергії 3% річних та інфляційні втрати.

На підтвердження факту постачання теплової енергії в спірне нежитлове приміщення, а також її обсягу позивач надав суду копії таких документів: акт про прийняття теплового вузла обліку №110110/7052 від 14.12.2016; акти про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи №110110/1-06/19 від 23.05.2018, №110111/19/2733 від 02.10.2019 та №110110/202967 від 01.06.2020; корінці нарядів на включення об`єкту теплоспоживання №694 від 24.10.2021, №601 від 19.10.2020, №177 від 28.10.2019, №602 від 23.10.2018; корінці нарядів на відключення об`єкту теплоспоживання №49 від 12.04.2021, №58 від 06.04.2020, №58 від 06.04.2019; відомості обліку спожитої теплової енергії, що підтверджують обсяги споживання теплової енергії; облікові картки (помісячно); акти приймання-передавання теплової енергії; довідки про нарахування за теплову енергію з січня 2019 року по грудень 2021 року.

17.11.2021 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу №30/5/4/17970, у якій позивач просив сплатити заборгованість у загальному розмірі 5159232,13 грн за надану теплову енергію, до якої було також включено спірний борг. Однак вказану заборгованість відповідач не сплатив.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" зазначило, що договір не було підписано зі сторони відповідача, а нежитлові приміщення площею 163,9 кв. м не передавалися в управління відповідачу, на підтвердження чого надано відповідні докази. Тому, нарахування заборгованості за спожиту теплову енергію є необґрунтованим. Також відповідач вказав на те, що надані позивачем документи на підтвердження надання послуг є неналежними, недостовірними та підлягають виключенню з числа доказів.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, погодився з доводами відповідача та зазначив, що до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передано та закріплено за відповідачем жилий будинок за адресою: м. Київ, вул. Миколи Мурашка, буд. 6-А загальною площею 2697,00 кв. м. Водночас, з наданих відповідачем доказів убачається, що нежитлові приміщення за вказаною адресою Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" не передавалися. Отже, за висновками місцевого господарського суду, доводи позивача про те, що відповідач є споживачем за фактично надані послуги з постачання теплової енергії у спірному приміщенні, є необґрунтованими.

З наведеними висновками Господарського суду міста Києва щодо відсутності підстав для задоволення заявленого позову погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно зі ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 вказаної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до п. п. 5 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Як передбачено ч. 1 ст. 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами. Постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (абз. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання").

Суд зазначає, що положеннями ст. ст. 13, 19 та 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Наведені висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц.

Разом з цим, як було зазначено вище, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" є балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Миколи Мурашка, буд. 6-А площею 163,9 кв. м, у якому надавалися послуги з теплопостачання.

Суд зазначає, що зі змісту копії рішення Київської міської ради "Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва" №270/270 від 09.10.2014 вбачається, що Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Шевченківського району" перейменовано в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" та віднесено його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Комунальним підприємствам зобов`язано передати підприємству житловий фонд, який був переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться у них на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі станом на 01.08.2014.

Місцевим господарським судом встановлено, що розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" закріплено на праві господарського відання майно згідно додатку.

Зі змісту вказаного додатку вбачається, що до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передано та закріплено за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" жилий будинок за адресою: м. Київ, вул. Миколи Мурашка, буд. 6-А загальною площею 2697,00 кв. м. Водночас, з графи «Нежилі приміщення» вказаного додатку вбачається, що нежилі приміщення за вказаною адресою не передавалися (значення площі приміщень встановлено як 0,00 кв. м).

На підтвердження факту перебування спірного нежитлового приміщення на балансі відповідача позивач послався на інформацію, розміщену на офіційній сторінці Департаменту комунальної власності міста Києва за посиланням: https://gukv.gov.ua/.

Однак, з наданої позивачем інформації вбачається, що на балансі відповідача за адресою: м. Київ, вул. Миколи Мурашка, буд. 6-А знаходиться інше нежитлове приміщення площею 45 кв. м.

При цьому, жодних інших документів, які б свідчили про те, що спірне нежитлове приміщення площею 163,9 кв. м знаходиться на балансі або в користуванні відповідача, позивачем суду не надано, тобто, такі документи відсутні у матеріалах справи.

Отже доводи позивача з приводу того, що відповідач є споживачем за фактично надані послуги з постачання теплової енергії у спірному приміщенні, є необґрунтованими.

З урахуванням усього вищевказаного, судом першої інстанції правомірно відмовлено Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Оскільки вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимоги про стягнення суми основного боргу, у якій позивачу відмовлено, то вимоги про стягнення вказаних сум також не підлягають задоволенню.

У поданій апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що ним надано належні докази на підтвердження того, що на балансі відповідача знаходиться нежитлове приміщення площею 45,00 кв м.

Апеляційний суд вважає вказані доводи необґрунтованими, оскільки за приписами чинного законодавства вартість послуги з постачання теплової енергії встановлюється за формулою: кількість спожитої теплової енергії по конкретному житловому будинку ділиться щомісячно пропорційно опалювальній площі житлових та нежитлових приміщень (при відсутності індивідуальних приладів обліку) між її споживачами, яким належить нерухомість, що знаходиться у цьому будинку, та множиться на тариф, затверджений в установленому порядку та спосіб. Отже, складовими такого розрахунку є:

- опалювальна площа приміщення, в яке здійснюється теплопостачання;

- вартість (тариф) одиниці поставленого теплоносія;

- кількість спожитої теплової енергії.

Натомість, відсутність інформації хоча би по одній зі складових розрахунку унеможливлює встановлення кількості та вартості спожитої теплової енергії.

Як було зазначено вище, відповідачем до матеріалів справи надано докази на підтвердження відсутності в його управлінні нежилих приміщень за спірною адресою, а саме розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 з додатком до нього, тобто, офіційний документ органу державної влади, яким встановлено певні права та обов`язки.

Натомість, позивач надав лише роздруківку інформації, розміщеної на офіційній сторінці Департаменту комунальної власності міста Києва, яка суперечить доказам, наданим відповідачем.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" і викладено її у новій редакції, фактично, впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, 23.10.2019 у справі №917/1307/18, 18.11.2019 у справі №902/761/18, 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та 25.06.2020 у справі №924/233/18).

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що відповідачем надано більш переконливі та вагомі докази на спростування доводів та доказів позивача, а тому останнім не доведено факт приналежності спірного нежилого приміщення відповідачу, а отже і обов`язку оплачувати за спожиту теплову енергію.

Тому, за наведених підстав доводи апеляційної скарги позивача підлягають відхиленню.

Ще одним аргументом позивача є те, що надані ним докази підтверджують постачання теплової енергії до приміщення, балансоутримувачем якого є відповідач.

Поряд з цим, суд зазначає, що надані позивачем докази у сукупності підтверджують факт постачання теплової енергії до будинку, що знаходиться за спірною адресою, однак такі докази не спростовують того, що саме нежитлове приміщення площею 163,9 кв. м знаходиться на балансі чи якимось іншим чином перебуває у користуванні відповідача.

З урахуванням викладеного, вказані доводи апеляційної скарги також не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2022 у справі №910/3612/22 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2022 у справі №910/3612/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2022 у справі №910/3612/22.

4. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов