РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022Справа № 914/2805/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до за участю за участю про1. Релігійної організації «Релігійна громада Львівської Єпархії Української Православної церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова (79052, Львівська обл., місто Львів, ВУЛИЦЯ СУБОТІВСЬКА, будинок 15); 2. Львівської обласної державної адміністрації (79008, Львівська обл., місто Львів, ВУЛ.ВИННИЧЕНКА, будинок 18) Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача - 2 Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) визнання протиправними (недійсними) рішення загальних зборів, визнання протиправним та скасування розпорядження в частині
Представники:

від Позивача: не з`явився;

від Відповідача-1: Дядюра Н.О. (представник на підставі ордеру);

від Відповідача-2: Брильовська О.Р. (представник на підставі довіреності);

від Третьої особи-1: не з`явився;

від Третьої особи-2: Галаз Ю.А. (представник в порядку самопредставництва);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Горуйко Павло Іванович (надалі також - «Позивач») звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Релігійної громади Львівської Єпархії Української Православної церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова (надалі також - «Відповідач - 1»), Львівської обласної державної адміністрації (надалі також - «Відповідач - 2») про визнання протиправними (недійсними) рішення загальних зборів, визнання протиправним та скасування розпорядження в частині.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання протиправними (недійсними) рішення загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа від 16.08.2020 року, визнання протиправним та скасування розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №973/0/5-20 від 28.10.2020 року в частині.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.10.2021 року відкрито провадження у справі №914/2805/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 04.11.2021 року.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.11.2021 року залучено до участі у справі Третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача - 2 - Департамент з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації, Третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Позивача - ОСОБА_2 .

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.12.2021 року передано справу №914/2805/21 до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва, справу №914/2805/21 передано до розгляду судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 року справу №914/2805/21 прийнято до провадження суддею Чинчин О.В., підготовче судове засідання призначено на 02.02.2022 року. Крім того, витребувано від Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації копії матеріалів реєстраційної справи Релігійної громади Львівської Єпархії Української Православної церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова.

26.01.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшло клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції у приміщенні суду.

26.01.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшло клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

27.01.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача-2 надійшли клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 року клопотання Відповідача-1 про проведення судових засідань у режимі відеоконференції у приміщенні суду повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 року задоволено клопотання Львівської обласної державної адміністрації та Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У підготовче судове засідання 02.02.2022 року з`явились: позивач, представники відповідача-2 та третьої особи, на стороні Відповідача-2; інші представники не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче судове засідання на 02.03.2022 року.

03.02.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

07.02.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача-2 надійшли письмові заперечення.

09.02.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 року клопотання Відповідача-2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів повернуто заявнику без розгляду.

15.02.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 року задоволено клопотання Відповідача-2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2022 року підготовче судове засідання, яке не відбулось 02.03.2022 року у зв`язку із введенням Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 на території України воєнного стану, призначено на 29.06.2022 року.

30.05.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 року задоволено клопотання Відповідача-2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У підготовче судове засідання 29.06.2022 року з`явились представники позивача, відповідача-2 та третьої особи, на стороні Відповідача; інші представники не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 03.08.2022 року.

18.07.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про зміну предмета позову.

03.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче судове засідання 03.08.2022 року з`явились позивач, представники відповідача-2 та третьої особи, на стороні Відповідача-2; інші представники не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву Позивачу про зміну предмету позову; встановлено Відповідачам та Третім особам строк до п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали для надання письмових пояснень чи заперечень з урахуванням заяви Позивача про зміну предмету позову; встановлено Позивачу строк до п`яти днів з дня отримання письмових пояснень чи заперечень з урахуванням заяви про зміну предмету позову для надання відповідей на письмові пояснення чи заперечення; задоволено клопотання Відповідача-1 про відкладення розгляду справи та відкладено підготовче судове засідання на 24.08.2022 року.

03.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію), після судового засідання, від Відповідача-2 надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання, призначеного на 24.08.2022 року без участі представника Відповідача-2.

03.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію), після судового засідання, від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

18.08.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідача-2 надійшли клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2022 року клопотання Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

У підготовче судове засідання 24.08.2022 року з`явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.08.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.09.2022 року.

У судове засідання 22.09.2022 року з`явились представники відповідачів та представник третьої особи, на стороні Відповідача-2; інші представники не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача-1, поданого в судовому засіданні, про відкладення розгляду справи з вказаних в ньому підстав та оголошено перерву в судовому засіданні для надання часу представнику відповідача-1 підготувати заяву про відвід судді.

22.09.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію), після судового засідання, від Відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи.

23.09.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшла заява про відвід судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2022 року заяву Відповідача-1 про відвід судді Чинчин О.В. від розгляду справи №914/2805/21 повернуто заявнику без розгляду.

23.09.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшла заява про відвід судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2022 року заяву Відповідача-1 про відвід судді Чинчин О.В. від розгляду справи №914/2805/21 визнано необґрунтованою та передано для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2022 року заяву Відповідача-1 про відвід судді Чинчин О.В. передано для розгляду судді Андреїшиній І.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 року (суддя Андреїшина І.О.) відмовлено в задоволенні заяви Відповідача-1 про відвід судді Чинчин О.В. від розгляду справи №914/2805/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 року призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 26.10.2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 року призначено судове засідання, яке не відбулось 26.10.2022 року у зв`язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці, на 03.11.2022 року.

02.11.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшли письмові пояснення.

03.11.2022 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-1 надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання Відповідача-1 про долучення доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 03 листопада 2022 року представники Відповідачів заперечили проти заявлених позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Третьої особи - 2 надав усні пояснення по суті спору. Представники Позивача та Третьої особи - 1 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується надісланням телефонограми на адресу Позивача та відправленням на адресу офіційної електронної пошти Третьої особи - 1 ухвали суду від 31.10.2022 р. Крім того, Позивач подав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, яка Судом розглянута та задоволена.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Позивач та Третя особа - 1 про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що Позивач та Третя особа - 1 були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Позивача та Третьої особи - 1 не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 03 листопада 2022 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

17.03.1992 року проведено державну реєстрацію Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи №207281. (т.1 а.с.28)

17.03.1992 року рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради зареєстровано статут парафії УАПЦ Святого Духа міста Львова, вул. Суботівська. (т.1 а.с.29-35)

Указом митрополита Львівського і Яворівського Львівсько - Яворівської єпархії Київського патріархату Української Православної церкви б/н від 20.11.1997 року ОСОБА_3 призначено настоятелем церкви Святого Духа парафії м. Львів, вул. Суботівська. (т.1 а.с.47)

Указом №035 від 04.03.2003 року предстоятель Української Автокефальної Православної церкви митрополит Мефодій підпорядкував парафію Святого Духа м. Львів, вул. Суботівська, 16 і настоятеля митрополита прот. ОСОБА_3 під свою пряму юрисдикцію і захист. (т.1 а.с.89)

16.08.2020 року проведено загальні парафіяльні збори релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, оформлені протоколом №1, на яких вирішено:

1. обрати головою загальних парафіяльних зборів декана Львівського деканату митрофорного протоієрея ОСОБА_4 і секретарем зборів - ОСОБА_5 .

2. змінити найменування релігійної громади з: Релігійна організація «Релігійна громада Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа» на: Релігійна організація «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Перкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова».

3. місцезнаходження релігійної громади: 79052, Україна, Львівська область, місто Львів, вулиця Суботівська, будинок 15.

4. Статут релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» прийняти.

5. обрати уповноваженим від релігійної громади ОСОБА_5 для подачі установчих документів для реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства.

6. обрати керівником релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_5 .

6.1. обрати головою парафіяльної ради релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_5 .

6.2. обрати помічником голови парафіяльної ради релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_6 .

6.3. обрати скарбником релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_7 .

6.4. обрати членів парафіяльної ради релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» у такому складі:

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 .

6.5. обрати ревізійну комісію релігійної громади у складі:

голова ревізійної комісії - ОСОБА_15 ,

член ревізійної комісії - ОСОБА_16 ,

член ревізійної комісії - ОСОБА_17 .

6.6. обрати свічнинею храму ОСОБА_18 . (т.1 а.с.36-39)

Указом митрополита Львівського УПЦ (ПЦУ) №250 від 18.08.2020 року ОСОБА_5 призначено керівником релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова». (т.1 а.с.40)

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації №973/0/5-20 від 28.10.2020 року зареєстровано зміни до статутів релігійних громад, виклавши у новій редакції статут Релігійної організації «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» (статут зареєстровано рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 17.03.1992 №141, зміни до статуту - розпорядженнями голови Львівської обласної державної адміністрації від 27.09.1995 №754 та від 09.03.1998 №208) (п.1.6). (т.1 а.с.118-119)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що загальні збори були проведені за відсутності настоятеля церкви та за відсутності всіх членів релігійної громади, яка налічує 296 осіб, проте згідно з протоколом на зборах були присутні 56 осіб. Про проведення вказаних зборів не було повідомлено членів громади. Протокол містить розбіжності в частині даних зазначених в ньому і фактичних даних, оскільки не зазначена інформація про тих членів, які голосували проти та утримались від голосування, зокрема, Позивач. Крім того, на зборах була уточнена адреса місцезнаходження релігійної громади, але власником нежилої будівлі є Позивач, що порушує його права власності на вказане майно. При проведенні державної реєстрації статуту державним реєстратором не перевірені документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів чи для відмови у державній реєстрації. За таких підстав, Позивач з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 18.07.2022 року, яка прийнята Судом до розгляду, просить Суд визнати протиправними (недійсними) рішення загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа від 16.08.2020р., яке оформлене протоколом №1 від 16.08.2020р. загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа; визнати протиправним та скасувати в частині п.1.6. Розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №973/0/5-20 від 28.10.2020р.; визнати недійсним статут Релігійної організації «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної церкви (Православної церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» в новій редакції, прийнятий рішенням загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа, яке оформлено протоколом № 1 від 16 серпня 2020 року.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач - 2 зазначає, що Львівська єпархія УПЦ (ПЦУ) є спадкоємицею УАПЦ згідно з Томасом, який утворив Єдину Українську Православну Церкву, зміни конфесійної приналежності не проводилося і потреби у голосуванні 2/3 голосів від кількості членів ради не є необхідним. З протоколу вбачається, що кількість членів громади - 95, кількість присутніх - 56, що дозволяє визнати збори правомочними. Повідомлено, що на час проведення загальних зборів 16.08.2020 року релігійна громада керувалась статутом в редакції 1998 року. Станом на момент розгляду документів, у Відповідача - 2 була відсутня інформація про скасування рішень загальних парафіяльних зборів релігійної громади від 16.08.2020 р., а тому реєстрація статуту в новій редакції була правомірною.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Корпоративними правами, відповідно до ст. 167 Господарського кодексу України, є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, у корпоративних відносинах об`єктом захисту виступають корпоративні права учасника товариства.

Стаття 55 Господарського кодексу України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Згідно із ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Згідно зі статтею 7 Закону Релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.

Положеннями частин першої - п`ятої статті 8 Закону визначено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Отже, спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом) відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року по справі № 910/10011/19.

При цьому Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними в розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК незалежно від того, чи є позивач та інші учасники справи акціонерами (учасниками) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, від 18 березня 2020 року у справі № 466/6221/16-а, від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15, від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20.

Відповідно до положень статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статті 97 Цивільного кодексу України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, що при вирішенні даного спору слід керуватися статутом парафії УАПЦ Святого Духа міста Львова, вул. Суботівська, затвердженим 17.03.1992 року рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради. Проте, Відповідач - 2 зазначав, що на час проведення загальних зборів 16.08.2020 року релігійна громада керувалась статутом в редакції 1998 року. З цього приводу Господарський суду міста Києва вважає за необхідне зазначити.

Так, матеріали справи не містять належним чином завіреної копії статуту в редакції 1998 року, на яку посилався Відповідач - 2 у відзиві на позовну заяву. Крім того, листом №9462/38/01-20 від 08.09.2020 року Залізничний відділ поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області повідомив, що проведеними заходами розшукати документ, а саме статут Релігійної організації «Релігійна громада Української Автокефальної церкви» не представилось можливим. (т.1 а.с.193) Також міститься оголошення у газеті про втрату статуту релігійної організації «Релігійна громада Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа», зареєстрованого розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 09.03.1998 р. №208. (т.1 а.с.194)

Листом №05/31-11592/0/2-21/6-23 від 04.10.2021 року Львівська обласна державна адміністрація повідомила, що за інформацією релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа статут було втрачено, а тому, враховуючи те, що єдиний примірник статуту зі змінами 1998 року було втрачено, обласна державна адміністрація не може надати його копію. (т.1 а.с.204)

За таких підстав, при розгляді даної справи підлягає застосуванню положення Статуту Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа в редакції 1992 року. Також на копії вказаного статуту міститься запис, що його копія прирівнюється до оригіналу і повністю йому відповідає за підписом начальника управління Львівської обласної державної адміністрації від 18.05.2000 р., який скріплений печаткою Відповідача - 2. (т.1 а.с.29-35)

Відповідно до п.1.1 Статуту парафія УПЦ церви Святого Духа міста Львова вул. Суботівська є релігійною організацією добровільно об`єднаних громадян Православного віровизнавання, мета якої - задоволення своїх духовних потреб. Вона є первинного складовою частиною Львівсько-Галицької Єпархії Української Автокефальної Православної Церкви.

Парафія знаходиться під канонічний управлінням правлячого Архієрея, який на прохання віруючих призначає їм настоятеля. (п.1.2 Статуту)

Згідно з п.5.1 Статуту на чолі кожної парафії стоїть Настоятель в священному сані, який на прохання віруючих призначається Єпархіальним Архієреєм на дану парафію.

Пунктом 5.4 Статуту визначено, що Настоятель завжди є головуючим на Парафіяльних Зборах.

Згідно з п.5.9 Статуту Парафіяльні Збори складаються з членів, які утворюють дану парафію: кліриків, мирян, які досягли 18-річного віку, перебувають у церковному спілкуванні та відзначаються християнською мораллю.

Відповідно до п.5.10 Статуту Парафіяльні Збори скликаються не рідше, як один раз на рік /при потребі частіше/, на яких звітує. Парафіяльна Рада про свою діяльність за поточний рік /голова Парафіяльної Ради, голова ревізійної комісії, скарбник.

Протокол засідання Парафіяльних Зборів підписує голова зборів і секретар. (п.5.13 Статуту)

Парафіяльна Рада є виконавчим органом Парафіяльних Зборів і підзвітна їм. (п.5.15 Статуту)

16.08.2020 року проведено загальні парафіяльні збори релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, оформлені протоколом №1, на яких вирішено:

1. обрати головою загальних парафіяльних зборів декана Львівського деканату митрофорного протоієрея ОСОБА_4 і секретарем зборів - ОСОБА_5 .

2. змінити найменування релігійної громади з: Релігійна організація «Релігійна громада Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа» на: Релігійна організація «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Перкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова».

3. місцезнаходження релігійної громади: 79052, Україна, Львівська область, місто Львів, вулиця Суботівська, будинок 15.

4. Статут релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» прийняти.

5. обрати уповноваженим від релігійної громади ОСОБА_5 для подачі установчих документів для реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства.

6. обрати керівником релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_5 .

6.1. обрати головою парафіяльної ради релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_5 .

6.2. обрати помічником голови парафіяльної ради релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_6 .

6.3. обрати скарбником релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» ОСОБА_7 .

6.4. обрати членів парафіяльної ради релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» у такому складі:

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 .

6.5. обрати ревізійну комісію релігійної громади у складі:

голова ревізійної комісії - ОСОБА_15 ,

член ревізійної комісії - ОСОБА_16 ,

член ревізійної комісії - ОСОБА_17 .

6.6. обрати свічнинею храму ОСОБА_18 . (т.1 а.с.36-39)

Суд зазначає, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Однак, не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є:

- прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму;

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства;

- відсутність протоколу загальних зборів.

Для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів) товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства.

Права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо. Неповідомлення учасника товариства про проведення загальних зборів в установленому законом та статутом порядку також порушує його права, зокрема право на участь у загальних зборах товариства та, відповідно, на участь в управлінні товариством, що може бути підставою для визнання рішень загальних зборів господарського товариства недійсними.

Отже, у справах з позовною вимогою про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, заявленою з підстав неповідомлення позивача як учасника товариства про проведення зборів, на яких прийняті спірні рішення, судам при вирішенні питання щодо порушення прав учасника товариства спірним рішенням необхідно з`ясовувати дотримання порядку скликання загальних зборів, зокрема щодо належного повідомлення позивача про такі збори, яке є складовою скликання зборів, а також щодо відповідності змісту повідомлення вимогам закону та статуту товариства, оскільки своєчасне і належне повідомлення учасника товариства про скликання загальних зборів, що містить вичерпну інформацію щодо проведення зборів, є важливим для формування волі при прийнятті рішень загальними зборами, аби кожен з учасників міг належним чином підготуватися і сформувати своє бачення щодо питань, які розглядаються на зборах, та повноцінно взяти участь у їх обговоренні. Якщо учасник (або його представник) узяв участь у загальних зборах і голосував на них, то ця обставина сама собою не обов`язково свідчить про те, що учасник був належним чином повідомлений про збори і мав змогу підготуватися до розгляду питань порядку денного.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.10.2019 у справі №923/876/16.

Необхідність дослідження обставин щодо дотримання порядку скликання загальних зборів, зокрема, щодо належного повідомлення позивача про такі збори, відповідності змісту повідомлення вимогам закону та статуту товариства у подібних правовідносинах (про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з підстав неповідомлення позивача як учасника товариства про проведення зборів) при вирішенні питання про порушення прав позивача як учасника товариства на участь у загальних зборах та на участь в управлінні товариством підтверджена сталою судовою практикою, зокрема висновками Верховного Суду, що містяться у постановах від 02.05.2018 у справі №910/807/17 та від 27.11.2018 у справі №916/58/18.

Як вбачається з протоколу №1 загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа від 16.08.2020 року на них були присутні 56 осіб з 95 членів громади. Згідно зі списком реєстрації учасників загальних парафіяльних зборів від 16.08.2020 року, загальна кількість членів становить 56 осіб та наявний допис, що були присутні і не голосували: ОСОБА_1 й ОСОБА_19 (т.2 а.с.49-50)

Проте, як вбачається зі списку членів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа м. Львів, вул. Суботівська, 15, затвердженим протоколом зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа №2 від 24.11.2019 року, кількість її членів становила 296 осіб. (т.1 а.с.41-46)

Суд зазначає, що матеріали справи не містять, а Відповідачами в свою чергу не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження визнання недійсним рішення зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, оформленим протоколом №2 від 24.11.2019 року, а тому при розгляді даної справи Суд приймає до уваги, що загальна кількість членів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа становила 296 осіб, а не 95 осіб, як було зазначено у протоколі №1 загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа від 16.08.2020 року.

Що стосується доводів Позивача про зміну канонічної належності, Суд зазначає.

Указом №035 від 04.03.2003 року предстоятель Української Автокефальної Православної церкви митрополит Мефодій підпорядкував парафію Святого Духа м. Львів, вул. Суботівська, 16 і настоятеля митрополита прот. ОСОБА_3 під свою пряму юрисдикцію і захист. (т.1 а.с.89)

Право релігійної громади на зміну канонічної належності прямо передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". Так, держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішенням Помісного Об`єднавчого Собору Православної Церкви України від 15.12.2018 було утворено Православну Церкву України, затверджено її статут, обрано Предстоятеля - Митрополита Київського і всієї України Епіфанія.

Патріаршим та Синодальним томосом Православній Церкві України 06.01.2019 було надано автокефальний статус.

Перед проведенням Помісного Об`єднавчого Собору Православної Церкви України, 15.12.2018 було також проведено Помісний Собор Української Автокефальної Православної Церкви, яким прийнято рішення припинити діяльність релігійного об`єднання - Української Автокефальної Православної Церкви шляхом об`єднання та приєднання до утворюваної Православної Церкви України, припинити чинність статуту УАПЦ, припинити діяльність всіх органів церковного управління УАПЦ.

Таким чином, вся повнота Української Автокефальної Православної Церкви увійшла до складу новоствореної помісної автокефальної церкви - Православної Церкви України. Вказаний висновок викладено в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 лютого 2021 року по справі №921/495/19.

У зв`язку з цим, на підставі рішення загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, оформлених протоколом №1 від 16.08.2020 року, релігійна громада Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа змінила підлеглість у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також прийняла статут релігійної організації: «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» в новій редакції.

Таким чином, відповідно до ч.4 статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" при вирішенні питання про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, тобто не менше ніж 197 її членів із розрахунку (296 осіб * (2/3)).

Проте, Суд зазначає, що рішення про зміну підлеглості та прийняття статуту в новій редакції було прийнято лише 56 членами релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, тобто за відсутності кворуму при прийнятті таких рішень.

Крім того, Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів повідомлення членів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа про проведення загальних парафіяльних зборів 16.08.2020 року.

Пунктом 5.4 Статуту визначено, що Настоятель завжди є головуючим на Парафіяльних Зборах.

Указом митрополита Львівського і Яворівського Львівсько - Яворівської єпархії Київського патріархату Української Православної церкви б/н від 20.11.1997 року ОСОБА_3 призначено настоятелем церкви Святого Духа парафії м. Львів, вул. Суботівська. (т.1 а.с.47)

Проте, Суд зазначає, що при проведенні загальних парафіяльних зборів 16.08.2020 року Позивач - ОСОБА_1 не був головуючим на вказаних зборах, оскільки було обрано головою загальних парафіяльних зборів декана Львівського деканату митрофорного протоієрея ОСОБА_4 . За таких підстав, Суд зазначає, що при проведенні оспорюваних зборів було порушено порядок проведення загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа 16.08.2020 року.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 167 ГК України правомочність учасника (акціонера, члена) на участь в управлінні господарською організацію, зокрема, шляхом участі в загальних зборах, є однією зі складових корпоративних прав. Відтак зазначені права можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг взяти участь у загальних зборах та/або належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо, тобто не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.

За таких підстав, Суд зазначає, що за відсутності кворуму при прийнятті рішень на загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, оформлених протоколом №1 від 16.08.2020 року, за відсутності доказів повідомлення членів релігійної громади про проведення таких зборів та за наявності порушень в частині порядку проведення оскаржуваних зборів, такі загальні збори не були повноважними та були проведені з порушення вимог закону та Статуту Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа в редакції 1992 року, що є безумною підставою для визнання недійсними рішень загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа, оформлених протоколом №1 від 16.08.2020 року, у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі №906/1336/19 зазначено, що позовна вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів може бути спрямована на настання різних правових наслідків залежно від підстав, з яких таке рішення оспорюється.

Зокрема, учасник товариства може звернутися з такою позовною вимогою, посилаючись на порушення порядку скликання загальних зборів чи порядку ухвалення рішення загальних зборів, наприклад на неповідомлення чи невчасне повідомлення позивача про їх проведення, на прийняття загальними зборами рішення з питання, не передбаченого порядком денним, тощо. У подібних випадках може бути порушене корпоративне право учасника брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому законом та статутом товариства (частина перша статті 10 Закону України «Про господарські товариства», пункт 1 частини першої статті 5 Закону № 2275-VІІІ). Внаслідок такого порушення воля або волевиявлення товариства в особі його вищого органу могли бути спотворені через спотворення волі або волевиявлення учасника - особи, яка входить до складу такого органу, адже учасники, діючи разом як вищий орган товариства, формують волю і волевиявлення товариства. У цьому разі позовна вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства спрямована на позбавлення спірного рішення загальних зборів юридичної сили (його анулювання зі зворотною силою в часі) внаслідок набрання законної сили судовим рішенням про задоволення такої позовної вимоги.

Натомість рішення загальних зборів учасників товариства, яке за своїм змістом не відповідає закону, не створює правових наслідків, оскільки застосування імперативної норми закону не може залежати від волі приватних осіб. Такі ж наслідки настають, якщо рішення загальних зборів учасників товариства за своїм змістом не відповідає правомірним нормам статуту, оскільки останній є локальним нормативним актом юридичної особи (підпункт 4.22 пункту 4 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 грудня 2020 року у справі № 910/10463/19). Не може створювати правових наслідків і рішення загальних зборів учасників товариства, які насправді не було проведено, хоча на підтвердження такого рішення складений протокол (помилковий, підроблений тощо). У подібних випадках позовна вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства спрямована не на позбавлення спірного рішення загальних зборів юридичної сили, яке не створює правових наслідків незалежно від прийняття судом відповідного рішення, а на захист інтересу щодо правової визначеності. Судове рішення про задоволення відповідного позову не приводить до анулювання рішення загальних зборів учасників товариства, але знімає сумніви з цього приводу.

За таких умов, позовна вимога спрямована на позбавлення спірного рішення загальних зборів юридичної сили. Наведені обставини щодо порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів, а також прийняття рішень загальними зборами, наявність кворуму на яких не доведено належними та допустимими доказами, свідчать про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними рішень загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа від 16.08.2020 р., оформлених протоколом №1 від 16.08.2020р. загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа.

Що стосується вимог Позивача в частині визнання протиправним та скасування в частині п.1.6. Розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №973/0/5-20 від 28.10.2020 р.; визнання недійсним статуту Релігійної організації «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної церкви (Православної церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» в новій редакції, прийнятий рішенням загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа, яке оформлено протоколом № 1 від 16 серпня 2020 року, Суд зазначає.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації №973/0/5-20 від 28.10.2020 року зареєстровано зміни до статутів релігійних громад, виклавши у новій редакції статут Релігійної організації «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» (статут зареєстровано рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 17.03.1992 №141, зміни до статуту - розпорядженнями голови Львівської обласної державної адміністрації від 27.09.1995 №754 та від 09.03.1998 №208) (п.1.6). (т.1 а.с.118-119)

Відповідно до частини 1, 2, 5 ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.

Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються:

1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади;

2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:

1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів;

2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Релігійні центри, управління, монастирі, релігійні братства, місії та духовні навчальні заклади подають на реєстрацію статут (положення) до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії.

Для реєстрації статуту (положення) релігійного центру (управління), що згідно з частиною другою статті 7 цього Закону представляє релігійні об`єднання, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, подається заява, засвідчена підписом уповноважених представників (уповноваженого представника) загальних зборів засновників (установчого з`їзду (конференції) засновників тощо), що утворюють таке релігійне об`єднання.

Разом із заявою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, подається статут (положення) релігійного центру (управління)

Отже, на реєстрацій орган покладений суто формальний обов`язок з перевірки повного та належного оформлення документів. Так, останній може запропонувати усунути недоліки поданих документів лише за наявності неповного переліку документів та/або оформлення їх без дотримання встановлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" зазначено, що у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Водночас, у відповідності до положень статті 30 цього ж Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви шляхом:

- здійснення реєстрації статутів (положень) релігійних організацій, зазначених у частині другій статті 14 цього Закону, а також змін і доповнень до них;

- офіційного погодження можливості зайняття проповідницькою чи іншою канонічною діяльністю, виконання релігійних обрядів священнослужителями, релігійними проповідниками, наставниками, іншими представниками зарубіжних релігійних організацій, які є іноземними громадянами і тимчасово перебувають в Україні;

- контактів і координаційних зв`язків із відповідними органами інших держав;

- забезпечення релігієзнавчої експертизи за участю представників релігійних організацій та відповідних спеціалістів;

- сприяння зміцненню взаєморозуміння і терпимості між релігійними організаціями різних віросповідань;

- сприяння участі релігійних організацій у міжнародних релігійних рухах, форумах, ділових контактах із міжнародними релігійними центрами та зарубіжними релігійними організаціями.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, для проведення реєстраційної дії з державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи Релігійної організації «Релігійна громада Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа» голові Львівської обласної державної адміністрації було надано заявниками заяву від 06.10.2020 року, до якої додано:

Статут релігійної громади у новій редакції на 11 арк. (в 4 примірниках);

Протокол загальних зборів віруючих про прийняття статуту у новій редакції релігійної громади та вибори керівних органів (у 2 примірниках) від 16.08.2020 р. №;1, на 4 арк.;

Довідка про юридичну адресу (місцезнаходження) релігійної громади;

Ксерокопії паспортів осіб, які подають заяву (керівника релігійної громади та 10 осіб, зазначених у заяві);

Витяг з ЄДР;

Документ про призначення керівника релігійної громади;

Чинний статут та свідоцтво про реєстрацію (якщо таке видавалося). (т.2 а.с.52)

Проте, із вказаного переліку не вбачається, що відповідно до вимог ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту було подано протокол із зазначенням списку учасників цих загальних зборів, однак, із матеріалів реєстраційної справи вбачається, що такий список наявний. Проте, Суд не може дійти беззаперечного висновку щодо дотримання порядку подання документів для реєстрації Відповідачу - 2, оскільки наявність списку учасників загальних зборів викликає сумніви з приводу порядку подання такого списку.

Також при розгляді даної справи ОСОБА_1 зазначав, що оригінал чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади знаходився у нього, доказів передання Статуту Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа в редакції 1992 року матеріали справи не містять. Крім того, Сторонами у заявах по суті спору зазначалось, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню редакції статуту 1992 року та 1998 року, а тому з огляду на викладене та за відсутності в матеріалах реєстраційної справи належним чином завіреної копії статуту в редакції 1992 року, Суд приходить до висновку щодо недотримання порядку подання всіх документів, передбачених ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Крім того, з матеріалів реєстраційної справи вбачається, що голові Львівської обласної державної адміністрації були подана довідка голови Залізничної районної адміністрації про місцезнаходження релігійної громади №32вих79799 від 09.10.2020 року, проте заява про проведення реєстраційної дії з державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи Релігійної організації «Релігійна громада Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа» була отримана Відповідачем - 2 06.10.2020 року, що підтверджується відповідним штампом у верхньому правому куті заяви. А тому Суд приходить до висновку, що довідка голови Залізничної районної адміністрації про місцезнаходження релігійної громади №32вих79799 від 09.10.2020 року не могла бути подана разом з заявою від 06.10.2020 року, оскільки не існувала у часі.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що до заяви про проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи не було надано всіх передбачених Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" документів.

Згідно з ч.ч.17 - 23 ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" у разі подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, а також обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим неповного переліку документів, визначеного у цій статті, та/або оформлення їх без дотримання встановлених вимог, відсутності у статуті (положенні) релігійної організації відомостей, встановлених частиною третьою статті 12 цього Закону, релігійній організації пропонується у межах строків, встановлених цим Законом, усунути виявлені недоліки.

У разі якщо релігійна організація не усунула виявлені недоліки протягом встановлених строків, всі документи, які надійшли до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, крім заяви про реєстрацію статуту (положення) релігійної організації (змін до них), повертаються їй супровідним листом із роз`ясненням причин такого повернення.

Орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

У необхідних випадках орган, який здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, може зажадати висновок місцевої державної адміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, а також спеціалістів. У цьому разі рішення про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій приймається у тримісячний термін.

Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

У разі необхідності в розгляді питання про реєстрацію статуту (положення) можуть брати участь з дорадчим голосом представники релігійної організації.

Отже, реєстратор у випадку виявлення суперечностей та недоліків під час перевірки наданої документації для реєстрації нової редакції Статуту релігійної організації, мав право вимагати усунення заявником виявлених недоліків у поданих документах, а також ініціювати отримання висновків спеціалістів з окремих питань.

Проте, всупереч вимог чинного законодавства України Львівська обласна державна адміністрація у разі подання неповного переліку документів та/або оформлення їх без дотримання встановлених вимог, відсутності у статуті (положенні) релігійної організації відомостей, встановлених частиною третьою статті 12 цього Закону, не запропонувала релігійній організації у межах строків, встановлених цим Законом, усунути виявлені недоліки, а здійснила реєстрацію статуту в новій редакції, чим порушила процедуру, визначену ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Статтею 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на те, що рішення загальних зборів, що стали підставою для реєстрації статуту у новій редакції, визнані Судом недійсними, та встановлено недотримання Відповідачами вимог Закону України" Про свободу совісті та релігійні організації" під час прийняття рішення про реєстрацію змін до статуту релігійної організації, Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Позивача в частині визнання недійсним статуту Релігійної організації «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної церкви (Православної церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» в новій редакції, оскільки судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року по справі №910/10011/19.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Релігійної громади Львівської Єпархії Української Православної церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова, Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправними (недійсними) рішення загальних зборів, визнання протиправним та скасування розпорядження в частині є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати недійсними рішення загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа, оформлені протоколом №1 від 16.08.2020 року загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви Святого Духа (ідентифікаційний код юридичної особи 23967756).

3. Визнати недійсним статут Релігійної організації «Релігійна громада Львівської єпархії Української Православної церкви (Православної церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова» в новій редакції, прийнятий рішенням загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви Святого Духа, яке оформлено протоколом № 1 від 16 серпня 2020 року (ідентифікаційний код юридичної особи 23967756).

4. Стягнути з Релігійної громади Львівської Єпархії Української Православної церкви (Православної Церкви України) парафії Святого Духа у Залізничному районі міста Львова (79052, Львівська обл., місто Львів, ВУЛИЦЯ СУБОТІВСЬКА, будинок 15, ідентифікаційний код юридичної особи 23967756) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

5. Стягнути з Львівської обласної державної адміністрації (79008, Львівська обл., місто Львів, ВУЛ.ВИННИЧЕНКА, будинок 18, ідентифікаційний код юридичної особи 00022562) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

6. В іншій частині позову - відмовити.

7. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

9. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 09 листопада 2022 року.

Суддя О.В. Чинчин