УХВАЛА

02.11.2022Справа № 910/11677/22
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши

заяву Фізичної особи-підприємця Мобаракі Амірреза

про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви

Особи, які можуть отримати статус учасника справи:

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізор",

УСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла заява Фізичної особи-підприємця Мобаракі Амірреза про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій заявник просить суд:

1) накласти арешт на об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення № 27, загальною площею 159,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 89 (літ «А»), що на праві приватної власності зареєстровано за ТОВ «Бізор»;

2) до набрання законної сили рішенням господарського суду у цій справі заборонити ТОВ «Бізор» та державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав -а нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацію речових прав на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 27, загальною площею 159,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ , вул. Саксаганського, 89 (літ «А»).

В обґрунтування зазначених вимог заявник зазначає, що 11.03.2020 між позивачем та ТОВ «Бізор» було укладено Договір оренди приміщення №1, за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування нежитлове приміщення № 27, загальною площею 159, 3 кв. м. що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 89 (літ «А») (надалі - Приміщення).

Надалі, враховуючи встановлення карантинних обмежень, а також проведення з 24.02.2022 активних бойових дій у м. Київ, а згодом його систематичний та здебільшого хаотичний обстріл військовими російської федерації, зумовило неможливість використання приміщення за цільовим позначенням, а відтак і вимушену необхідність призупинити господарську діяльність у сфері громадського харчування та відпочинку.

Незважаючи на це та вимоги ст. 762 ЦК України, ТОВ «Бізор» продовжувало протягом усього періоду нараховувати до сплати повну вартість орендної плати, а згодом вирішило у односторонньому порядку розірвати Договір оренди від 11.03.2022 скориставшись його фізичною відсутністю у об`єкті оренди, з чим ФОП Мобаракі Амірреза категорично не погоджується та буде оскаржувати у судовому порядку.

Більш того, як випливає з доданих до даної заяви матеріалів, позивач намагається передати право оренди приміщення вже іншому суб`єкту, що викликає термінову необхідність вжиття заходів забезпечення позову ще до подання позовною заяви.

Так, предметом позовних вимог ФОП Мобаракі Амірреза, які останній має намір заявити у встановлений ч.3 ст.138 ГПК України строк, є:

- визнання права ФОП Мобаракі Амірреза на користування нежитловим приміщенням №27, загальною площею 159,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 89 (літ.А) згідно укладеного з ТОВ «Бізор» 11.03.2020 Договору оренди приміщення №1;

- зобов`язати ТОВ «Бізор» утриматись від вчинення дій, а саме: дій, що порушують право ФОП Мобаракі Амірреза на користування нежитловим приміщенням №27, загальною площею 159,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 89 (літ.А) згідно укладеного з ТОВ «Бізор» 11.03.2020 Договору оренди приміщення №1.

Підставою ж позову, який позивач має намір заявити, виступає поведінка відповідача, який протиправно, на погляд позивача, вважає Договір оренди приміщення №1 від 11.03.2022 розірваним в односторонньому порядку, не визнає право ФОП Мобаракі Амірреза на його користування, що створює істотні перепони та фактично паралізувало підприємницьку діяльність позивача у сфері громадського харчування та відпочинку (бар), яку до 24.02 останній здійснював за місцем знаходження об`єкта оренди.

Існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову пояснюється тим, що укладення TOB «Бізор» договору оренди або відчуження Приміщення іншому суб`єкту може унеможливити ефективний захист прав та інтересів позивача в рамках однієї справи, зумовить необхідність понесення додаткових витрат для відновлення в подальшому права користування на таке майно (в тому числі обумовленими необхідністю збільшення позовних вимог у цій справі або звернення з новими позовами до суду, подання нових позовів до нових власників тощо), позаяк у випадку зміни відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника (користувача) спірного майна існуватиме необхідність у зміні відповідача/залученні співвідповідача за поданим заявником позовом, можливість чого обмежена часом проведення підготовчого провадження в суді першої інстанції.

Отже, на переконання заявника, наданими доказами підтверджується обґрунтованість припущення щодо можливості зміни власника/передачі в оренду/передачі в управління спірного майна особам, які наразі не є учасниками справи, що в подальшому ускладнить ефективне поновлення права в разі задоволення позову, а відтак існує нагальна потреба у збереженні існуючих на сьогоднішній день кола суб`єктів спірних правовідносин, що можливе не інакше як шляхом накладення арешту на нього та заборони будь-яким державним реєстраторам у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірного майна, до встановлення дійсних обставин перебігу спірних прав власності із визначенням законного власника при вирішення даного спору.

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, суд зазначає таке.

За змістом статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову застосовується судом, зокрема, якщо їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог. Відтак, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення реального виконання судового рішення у справі.

Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Виходячи з положень ст. 136, 137 Господарського процесуального України при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Такі правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.07.2020 у справі № 914/2157/19, від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/19, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, при розгляді заяви про забезпечення позову суд оцінює виключно обґрунтованість заяви на предмет доведення обставин, які свідчать про необхідність застосування заходу забезпечення позову.

Однак, суд зазначає, що у даному випадку заходи забезпечення позову, які позивач просить суд вжити за поданою заявою, не є адекватними та співмірними майбутньому способу захисту, їх задоволення призведе до безпідставного обмеження реалізації права власності (володіння, користування, розпоряджання) ТОВ "Бізор" на нерухоме майно та порушення справедливого балансу інтересів сторін. Невжиття заявлених заходів забезпечення позову матиме набагато менше негативних наслідків для позивача у порівнянні із тими наслідками, які настануть для ТОВ "Бізор" як власника нерухомості у випадку задоволення поданої заяви.

Враховуючи наведене, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви Фізичної особи-підприємця Мобаракі Амірреза.

У той же час, за положеннями частини 5 статті 13 ГПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України), про що йдеться в положеннях частини 1 статті 136 і 137 ГПК України та постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 916/2786/17.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Отже, за відсутності достатніх підстав, з якими пов`язується застосування обраних заявником заходів забезпечення позову, суд відмовляє у задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 136, 137, 139, 140, 233 - 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Мобаракі Амірреза про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви у справі № 910/11677/22 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення та підписання повного тексту ухвали: 02.11.2022

Суддя Т. Ю. Трофименко