АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. ОдесаСправа № 515/1060/19
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ОСОБА_1 - адвокат Кострич М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2022

по справі №515/1060/19

за позовом ОСОБА_1

до 1) ОСОБА_2 ;

2) ОСОБА_3 ;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: державного реєстратора Татарбунарської районної державної реєстрації Крутової Ольги Анатоліївни

про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ

У липні 2019 ОСОБА_1 звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ БУДЖАК 2018, в якому просила суд (в уточненій редакцій позовної заяви від 15.08.2019) визнати недійсним рішення про передачу будинку відпочинку та нежитлової будівлі їдальні до статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018, викладене у протоколі №1 загальних зборів власників ТОВ БУДЖАК 2018 від 19 квітня 2018 року; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на це майно за ТОВ БУДЖАК 2018; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 це майно; у порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини зазначеного майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 2002 року по 01 липня 2007 року проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 01 липня 2007 року по 07 вересня 2018 року перебувала із ним у зареєстрованому шлюбі. За цей час вони побудували нежитлову будівлю їдальні та будинок відпочинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , які було зареєстровано за ОСОБА_2 . Перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом із сином від першого шлюбі - ОСОБА_3 заснували ТОВ БУДЖАК 2018 до статутного капіталу якого ОСОБА_2 , без згоди дружини, передав зазначене вище нерухоме майно. В подальшому це майно було виведено із статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018 та зареєстровано за ОСОБА_3 . Відчуження спільного сумісного майна подружжя шляхом внесення його до статутного капіталу товариства відбулось без згоди позивачки, що і стало підставою звернення з позовом.

Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.07.2020 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано рішення про передачу до статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018 будинку відпочинку та нежитлової будівлі їдальні, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , недійсним, скасовано запис про державну реєстрацію права власності на це майно за ТОВ БУДЖАК 2018, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 вказаний будинок відпочинку та нежитлову будівлю їдальні, у порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного будинку відпочинку та нежитлової будівлі їдальні та вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 26.08.2020 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язанні з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 29760 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 заочне рішення Татарбунарським районного суду Одеської області від 23.07.2020 та додаткове рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26.08.2020 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.07.2020, додаткове рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26.08.2020 та постанову Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - державний реєстратор Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області Крутова Ольга Анатоліївна, про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ спільного майна подружжя - закрито.

Ухвалою Касаційного цивільного суду від 17.11.2021 заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено та справу №515/1060/19 передано для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.07.2022 провадження у справі №515/1060/19 в частині позовних вимог про визнання в порядку поділу майна за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 закрито, позов задоволено частково, визнано недійсним рішення про передачу будинку відпочинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі їдальні, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018, викладене у протоколі №1 загальних зборів засновників ТОВ БУДЖАК 2018 від 19 квітня 2018, скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ТОВ БУДЖАК 2018 на будинок відпочинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ТОВ БУДЖАК 2018 на нежитлову будівлю їдальні, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення, в частині закриття провадження, суд першої інстанції зазначив, що із прохальної частини позовної заяви, позивачка просить суд, зокрема, у порядку поділу майна, визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини буднику відпочинку та 2/3 нежитлової будівлі їдальні, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 відповідно.

Місцевий господарський суд зазначив, що порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями Сімейного кодексу України, такі правовідносини між подружжям є виключно сімейними та позовні вимоги щодо поділу майна подружжя не випливають із дійсності оскаржуваного правочину щодо передачі спільного сумісного майна до статутного капіталу товариства, а також не є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсним правочину.

Посилавшись на приписи п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині поділу майна подружжя не можуть розглядатися в порядку господарського судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі №515/1060/19 в цій частині.

Щодо позовних вимог про витребування майна, суд першої інстанції зазначив, що особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачка просить суд витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 будинок відпочинку та нежитлової будівлі їдальні, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 відповідно, між тим такі позовні вимоги не є конкретизованими, оскільки позивачкою не визначено на користь кого саме необхідно витребувати таке майно.

При цьому, як відзначено судом першої інстанції, до моменту вчинення оскаржуваного правочину, яким було порушено права позивачки, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , а також суд зауважив, що частка ОСОБА_1 у спільній сумісній власності не визначена, отже витребування вказаного майна на її користь є також не можливим.

За таких обставин, суд першої інстанції зазначив, що не вбачає підстав для задоволення вимог про витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 будинок відпочинку та нежитлової будівлі їдальні, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , оскільки, відповідно до ст. 387 ЦК України, витребування майна можливе лише на користь власника такого майна, а задоволення визначених позивачкою позовних вимог не призведе до ефективного поновлення її порушеного права.

Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 20.07.2022 клопотання ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 24924 грн. 28 коп., з яких витрати на професійну правничу допомогу 5714 грн. 28 коп., судовий збір за подання апеляційної скарги 8232 грн. 86 коп. та судовий збір за подання касаційної скарги 10977 грн. 14 коп., в задоволенні решти клопотань відмовлено, клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі №515/1060/19 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9598 грн. 92 коп., з яких витрати на професійну правничу допомогу у господарському суді 2978 грн. 57 коп., витрати на професійну правничу допомогу у суді цивільної юрисдикції 6377 грн. 14 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову 243 грн. 21 коп., в порядку ч. 11 ст. 129 ГПК України, проведено зустрічне зарахування судових витрат, що підлягають стягненню за клопотаннями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнувши різницю на користь ОСОБА_2 , а саме після проведення зустрічного зарахування судових витрат: Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 15325 грн. 36 коп., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9598 грн. 92 коп., з яких витрати на професійну правничу допомогу у господарському суді 2978 грн. 57 коп., витрати на професійну правничу допомогу у суді цивільної юрисдикції 6377 грн. 14 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову 243 грн. 21 коп., в задоволенні решти клопотання відмовлено.

В мотивах додаткового рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що учасниками справи надано належні докази на підтвердження витрат понесених під час розгляду справи, а також враховано приписи процесуального законодавства щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Не погодившись із даними рішенням та додатковим рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2022 у частині відмови у позові та у частині закриття провадження та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача у повному обсягу та скасувати додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2022 та ухвалити нове з урахуванням задоволення вимог апеляційної скарги та здійснити новий розподіл судових витрат.

На переконання апелянта, оскаржуване рішення у частині закриття провадження є незаконним у зв`язку із позбавленням у суду права закривати провадження на підставі неправильної юрисдикції спору, після того, як така підвідомчість була визначена Верховним судом (порушення ст. 231 ГПК) та грубо суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикційних конфліктів.

Так, за твердженням апелянта, Верховний Суд своєю постановою визначив підвідомчість спору, яка не може бути переглянута судом першої та апеляційної інстанції. Зазначає позивач й про те, що позивач після надходження справи до Господарського суду не змінював позовні вимоги.

Скаржник вважає, що якби Верховний Суд вважав, що позивачем було поєднано позовні вимоги із різного судочинства, то очевидно, що він не закривав би провадження повністю і не направляв би справу до Господарського суду з усіма вимогами.

Як зазначає скаржник, заборона закривати провадження на підставі непідвідомчості спору господарському суду після того, як провадження було закрито Верховним Судом (ч. 2 ст. 231 ГПК) очевидно направлена на ефективний захист прав позивача та саме головне - уникнення обмеження права на судовий захист, яке передбачено Конвенцією.

Окрім того, як стверджує апелянт, суд першої інстанції зазначаючи про те, шо вказана вимога підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства ігнорує те, шо у порядку цивільного судочинства за такою вимогою провадження було закрито, а це у свою чергу може стати підставою для відмови у відкритті провадження.

На переконання апелянта, місцевий господарський суд, не може ігнорувати той факт, що вказаними рішеннями Верховний Суд визначив підвідомчість справи. Вказані рішення є остаточними, оскарженню не підлягають та набрали законної сили, а тому суд мав їх виконати і розглянути справу в межах господарської юрисдикції.

Вважає скаржник й, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки питання щодо закриття провадження по справі мало бути вирішено у підготовчому засіданні та ухвалою суду, а не рішенням по суті.

Щодо оскарження рішення у частині відмови у витребуванні майна скаржник зазначає, що доводи суду, що позивач не конкретизував вимоги, а саме не зазначив на чию користь треба витребувати майно є надмірним формалізмом. Витребування можливе лише на користь позивача, оскільки він таку вимогу заявляє та був власником майна до вчинення відповідачем оскаржуваного правочину.

З приводу оскарження додаткового рішення Господарського суду Одеської області апелянт зазначає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги у цивільному суді сплатив 14 407,50 грн та за подання касаційної скарги 19 210 грн. Однак, далі суд помилково зазначив, що вказані витрати мають бути стягнуті з позивача. Такий висновок є помилковим.

Так, посилаючись на приписи п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» скаржник зазначає, що у разі закриття провадження сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила. Відповідач такої компенсації не просив. Разом з тим, на переконання апелянта, наявна сформована судова практика жодним чином не дозволяє віднести дії позивача до необґрунтованих, тим паче, коли закриття провадження стало наслідком зміни судової практики вже на стадії касаційного розгляду справи.

Таким чином, апелянт вважає, у вказаній справі необхідно також скасувати додаткове рішення, оскільки з позивача неможливо стягнути судовий збір у разі закриття провадження. У разі задоволення апеляційної скарги у повному обсягу відповідачу має бути повністю відмовлено у стягненні судових витрат.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.09.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №515/1060/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2022 та призначено справу до розгляду на 12.10.2022.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 у справі №515/1060/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2022 оголошено перерву до 02.11.2022.

Під час судового засідання від 02.11.2022 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились, про причини не з`явлення суд апеляційної інстанції не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Враховуючи належне повідомлення інших учасників справи про призначення справи до розгляду, а також те, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вирішила за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що скаржником рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2022 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна та закриття провадження по справі, а тому з огляду на законодавчі приписи ст. 269 ГПК України, оскаржуване рішення переглядається лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, щодо закриття провадження по справі в частині позовних вимог про визнання в порядку поділу майна за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , судова колегія зазначає таке.

Приймаючи відповідне рішення про закриття провадження по справі, місцевий господарський суд пославшись на приписи п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України дійшов висновку, що позовні вимоги в частині поділу майна подружжя не можуть розглядатися в порядку господарського судочинства.

Дійсно, за приписами п.1 ч.1 ст.231 цього Кодексу господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Разом з цим, судова колегія зазначає, що положеннями абзацу 2 частини другої статті 231 ГПК України встановлено, що у разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку цивільного чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті.

З огляду на наведене, господарський суд позбавлений можливості прийняти рішення щодо закриття провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, у разі, якщо первісно справа надійшла до суду після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку цивільного чи адміністративного судочинства.

Як вже було зазначено вище та підтверджується наявними матеріалами справи, постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 по даній справи, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - державний реєстратор Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області Крутова Ольга Анатоліївна, про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ спільного майна подружжя - закрито.

Зазначена постанова Верховного Суду мотивована тим, що оскарженим позивачем протоколом №1 загальних зборів засновників ТОВ БУДЖАК 2018 не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, батьками та дітьми, а тому цей правочин не є правочином у сімейних правовідносинах. Справа у спорі про визнання недійсним протоколу загальних зборів засновників товариства, яким, у тому числі, затверджено статутний капітал товариства, а також інші вимоги позивача, які випливають із дійсності цього протоколу, мають розглядатися господарським судом відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України.

Ухвалою Касаційного цивільного суду від 17.11.2021 заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено та справу №515/1060/19 передано для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

На переконання колегії суддів, закриття судом першої інстанції провадження по справі фактично ставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Оскільки, за приписами п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відтак, з огляду на те, що постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 було закрито, що у відповідності до вищевказаних приписів п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження по справі.

Наведе, на переконання колегії суддів може безумовно призвести до порушення прав позивача та обмеження доступу до правосуддя.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно з статтею 13 Конвенції України кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги висновки Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду викладені у постанові від 08.09.2021 по даній справи та приписи абзацу 2 частини другої статті 231 ГПК України, з метою недопущення порушення гарантованого Конвенцію права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо визнання в порядку поділу майна за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 мають бути розглянуті в порядку господарського судочинства, Господарським судом Одеської області.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведені обставини по справі, а також враховуючи визначені процесуальним кодексом повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині закриття провадження по справі, як таке, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню та направленню в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо заявлених позовних вимог про витребування майна, колегія суддів зазначає таке.

Як було встановлено судом першої інстанції, та не заперечується учасниками справи, спірне нерухоме майно, про витребування якого заявлено позовні вимоги, було набуто подружжям у власність за час перебування у шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується наявними у матеріалах справи правовстановлюючими документами, свідоцтвом про шлюб та рішенням про розірвання шлюбу.

Вподальшому, спільне майно подружжя, а саме будинок відпочинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю їдальні, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 передано ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018.

Однак, рішення про передачу даного майна до статутного капіталу товариства було визнано недійсним, що не оспорюється учасниками справи.

Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №173360442, №173361504, підтверджується, що наразі право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна на користь ОСОБА_1 , місцевий господарський суд зазначив, що дані вимоги не є конкретизованими, оскільки позивачкою не визначено на користь кого саме необхідно витребувати таке майно, а також спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , при цьому, частка ОСОБА_1 у спільній сумісній власності не визначена, отже витребування вказаного майна на її користь є також не можливим, а в силу ст. 387 ЦК України, витребування майна можливе лише на користь власника такого майна.

Судова колегія не погоджується з такими висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим, з огляду на таке.

За приписами ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі, (ст. 368 ЦК України).

У відповідності до приписів ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вже було зазначено вище, спірне нерухоме майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності, з чим і погодився суд першої інстанції та незаконно вибуло із власності.

За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відтак, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику у його фактичне володіння.

З урахуванням наведеного, у даному випадку ефективним способом захисту права позивача в цьому випадку є віндикаційний позов до останнього набувача майна.

Судова колегія зазначає, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорію, а саме - об`єктом, а не його частиною.

Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 08.07.2020 р. по справі № 359/10528/15-ц, у постанові від 04.05.2022 р. по справі № 727/7582/20, у постанові від 15.12.2021 р. по справі № 640/17764/17.

При цьому, витребувати можна лише індивідуально визначену річ, тобто якщо це майно, то воно має бути самостійною одиницею, а якщо майно знаходилося у спільній частковій власності, то така частка власника має бути виділена в натурі. Частку у праві власності, яка не визначена в натурі, витребувати не можна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) вказала, що у пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас у пункті 2.1 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Отже, передусім статутний капітал та майно приватного підприємства може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не в усіх випадках, а лише за умови, що це майно не є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка (якщо воно отримане, наприклад, у спадок).

В абзаці п`ятому пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України вказано, що вклад до статутного капіталу та виділене зі спільної сумісної власності подружжя майно (кошти) передаються у власність приватного підприємства. Це твердження узгоджуватиметься з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України, у якій вказано, що майно приватного підприємства - це об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, якщо виходити з того, що в резолютивній частині мається на увазі приватне підприємство як єдиний майновий комплекс (про що також йдеться в зазначеному абзаці з посиланням на статтю 191 ЦК України), а не лише як юридична особа.

Судова колегія зазначає, що у даному випадку до статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018 було передано не майно, яке перебувало у приватній власності одного із подружжя, а майно, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя.

При цьому, колегія суддів зазначає, що під час передачі такого майна до статутного капіталу товариства, відповідна частка кожного із подружжя у спільному майні визначена (поділена) не була.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог про витребування майна є ефективним способом захисту порушеного права та призведе до повернення сторін до попереднього стану, тобто перебування майна у спільній сумісній власності подружжя.

Судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції з приводу не зазначення позивачем на користь кого саме слід витребувати спірне майно, оскільки, як вже було зазначено вище, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відповідно, у разі витребування таке майно повертається у спільну сумісну власність даних осіб.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню, що відповідно зумовлює скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

Щодо оскаржуваного позивачем додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2022, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, після прийняття судом першої інстанції рішення від 11.07.2022 по даній справі, 12.07.2022 до суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення по справі №515/1060/19, в якій заявник просив суд стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

14.07.2022 до суду першої інстанції від ОСОБА_2 надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення по справі №515/1060/19, в якій заявник просив суд стягнути з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено.

18.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до місцевого господарського суду із клопотанням про ухвалення додаткового рішення по справі №515/1060/19, в якому просила стягнути з відповідачів витрати на професійну правову допомогу та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

За приписами статті 244 ГПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у господарському суді, позивачем було надано до суду копію договору про надання правової допомоги №34/19 від 13.06.2019; копію додаткової угоди № 6 від 01.12.2021; копію звіту; копію акту наданих послуг №11/22 від 14.01.2022; копію рахунку на оплату №11/22 від 14.01.2022; копію меморіального ордеру від 14.01.2022; копію договору про надання правничої допомоги №02/22 від 25.03.2022; копію додаткової угоди №1 від 25.03.2022; копію звіту; копію акту наданих послуг №01/22 від 12.07.2022; копію рахунку на оплату №01/22 від 14.07.2022; копію квитанції від 15.07.2021.

Статтею 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У відповідності до ст. 19 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Статтею 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ст. 27 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Згідно з статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність.

Так, 13.06.2019 між Адвокатським об`єднанням МЕЛІУС (Об`єднання та ОСОБА_1 (Клієнт) було укладено договір №34/19 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого Об`єднання зобов`язалося надавати правничу допомогу, а Клієнт зобов`язався прийняти надану правничу допомогу. Вид, зміст та обсяг правничої допомоги за конкретними дорученнями Клієнта конкретизується сторонами у додаткових угодах до договору.

Відповідно до укладеної додаткової угоди від 01.12.2021 до договору №34/19, Об`єднання надає Клієнту послуги з представництва в Господарському суді Одеської області по справі № 515/1060/19 за позовом Клієнта до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочину недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності, витребування майна, поділ спільного майна подружжя.

Із деталізованого звіту вбачається, що АО МЕЛІУС надало ОСОБА_1 правових послуг на загальну суму 10000 грн., з яких підготовка заяви про вжиття заходів про забезпечення позову 2000 грн., підготовка заяви про виправлення описки 1000 грн., підготовка відповіді на відзив 3500 грн., участь у судовому засіданні 3500 грн.

14.01.2022 АО МЕЛІУС та ОСОБА_1 було підписано акт наданих послуг №11/14 та АО МЕЛІУС виставило ОСОБА_1 рахунок на оплату №11/22. Згідно з меморіальним ордером від 14.01.2022, ОСОБА_1 оплатила на користь АО МЕЛІУС 10000 грн. за надання правничої допомоги.

В подальшому, 25.03.2022 між ОСОБА_5 (Адвокат) та ОСОБА_1 було укладено договір №02/22 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого Адвокат зобов`язується надавати правничу допомогу, а Клієнт зобов`язується прийняти надану правничу допомогу. Вид зміст та обсяг правничої допомоги за конкретними дорученнями Клієнта конкретизується сторонами у додаткових угодах до договору.

Додатковою угодою №1 від 25.03.2022 до договору №02/22 передбачено, що Адвокат надає Клієнту послуги з представництва в Господарському суді Одеської області у справі №515/1060/19.

Як вбачається із деталізованого звіту, ОСОБА_5 надано ОСОБА_1 правові послуги на загальну суму 3900 грн., з яких підготовка клопотання про розподіл судових витрат 800 грн., участь у судовому засіданні - 2300 грн., підготовка клопотання про долучення доказів з метою розподілу судових витрат.

12.07.2022 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було підписано акт наданих послуг №01/22 на суму 3900 грн.

14.07.2022 ОСОБА_5 виставив ОСОБА_1 рахунок на оплату №01/22.

Згідно з квитанцією №СВ06511230/1 від 15.07.2022, ОСОБА_1 сплатила на користь ОСОБА_5 3900 грн за надання правничої допомоги.

Відтак, загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачкою у господарському суді становить 13900 грн.

Із матеріалів справи також вбачається, що позивачкою також було понесено витрати на професійну правничу допомогу у суді цивільної юрисдикції у розмірі 29760 грн., що підтверджується копіями актів надання послуг №08/07 від 30.07.2019; №42/20 від 30.08.2019; №20/20 від 31.10.2019; №43/20 від 31.10.2019; №27/20 від 26.05.2020 та №44/20 від 24.07.2020; копіями меморіальних ордерів №2PL515203 від 23.09.2019; №2PL367492 від 27.10.2020; №2PL597294 від 27.02.2020; №2PL287642 від 27.02.2020; № 2PL302518 від 26.05.2020 та №2PL093436 від 26.05.2020; копіями звітів про надання правничої допомоги №№ 07/19; 08/19; 10/19; 10/19; 06/20; 06/20; копіями рахунків на оплату № 08/70 від 30.07.2019; № 04/08 від 25.10.2019; № 06/10 від 05.11.2019; № 08/10 від 07.11.2019; №39/20 від 26.05.2020 та №40/20 від 23.07.2020.

Крім того, позивачкою заявлено про стягнення з відповідачів витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1135,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією про оплату №77601 від 07.12.2021.

Отже, загальний розмір судових витрат, понесених ОСОБА_1 становить 44795 грн, що підтверджується вищенаведеними наявними у матеріалах справи доказами.

Разом з цим, колегія суддів при розгляді заяви позивача враховує приписи ч. 4 ст. 129 ГПК України, у відповідності до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, колегія суддів зазначає, що позивачем було заявлено вимоги про визнання недійсним рішення про передачу будинку відпочинку та нежитлової будівлі їдальні до статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018, викладене у протоколі №1 загальних зборів власників ТОВ БУДЖАК 2018 від 19 квітня 2018 року; скасування запису про державну реєстрацію права власності на це майно за ТОВ БУДЖАК 2018; витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 цього майна та у порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини зазначеного майна.

За результатами апеляційного перегляду справи, було задоволено позовні вимоги про визнання недійсним рішення про передачу будинку відпочинку та нежитлової будівлі їдальні до статутного капіталу ТОВ БУДЖАК 2018, викладене у протоколі №1 загальних зборів власників ТОВ БУДЖАК 2018 від 19 квітня 2018 року; скасування запису про державну реєстрацію права власності на це майно за ТОВ БУДЖАК 2018; витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 цього майна.

Однак, позовні вимоги щодо визнання в порядку поділу майна за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та 70б передано на розгляд Господарського суду Одеської області.

З огляду на наведене, судом апеляційної інстанції здійснено розподіл судових витрат з урахуванням вже розглянутих по суті та задоволених позовних вимог.

Відтак, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає 31 996,42 грн судових витрат понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що після розгляду по суті судом першої інстанції позовних вимог про поділ майна, позивач не позбавлений права звернутись із відповідною заявою про розподіл судових витрат понесених позивачем у зв`язку із їх розглядом.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про відшкодування понесених судових витрат, колегія суддів зазначає таке.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, відповідач-1 надав суду такі документи: копію договору про надання правової допомоги (б/н) від 21.04.2021; копію акту виконаних робіт від 17.09.2021 та квитанція про оплату послуг.

Судом встановлено, що 21.04.2021 між ОСОБА_6 (Адвокат) та ОСОБА_2 (клієнт) укладено договір (б/н), відповідно до умов якого, Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу Клієнту. направлену на представництво та захист його інтересів в судових органах по цивільній справі №515/1060/19.

Згідно акту виконаних робіт від 17.09.2021за Договором (б/н) про надання правової допомоги від 21.04.2021, адвокатом Лоскутовим С.П. надано ОСОБА_2 послуги з правової допомоги на загальну суму - 10000 грн., з яких: попередня правова консультація, підготовка апеляційної та касаційної скарги 9000 грн. та підготовка клопотання про розподіл судових витрат 500 грн.

18.06.2021 ОСОБА_2 дану суму було сплачено, що підтверджується квитанцією №15 від 18.06.2021 на загальну суму 10000 грн. відповідно до якої, платником є - ОСОБА_2 , отримувачем - ОСОБА_6 , призначення платежу: за договір правової допомоги.

Окрім того, відповідачем-1 заявлено до розподілу судових витрат судовий збір, що був сплачений за подання апеляційної та касаційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 за подання до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.07.2020 по справі №515/1060/19 було сплачено судовий збір у розмірі - 14407,50 грн., що підтверджується квитанцією №21 від 09.09.2020, за подання касаційної скарги на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.07.2020 та на постанову Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 по справі №515/1060/19 було сплачено судовий збір у розмірі 19210 грн., що підтверджується квитанцією №17 від 30.04.2021.

Отже, загальний розмір понесених відповідачем-1 судових витрат становить 43617,5 грн.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до приписів ч.4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

Як вже було зазначено вище, наразі заявлені позовні вимоги задоволено частково, що зумовлено скасуванням рішення суду першої інстанції про закриття провадження по справі щодо вимог про поділ майна та передано дані вимоги на розгляд до суду першої інстанції. Інші позовні вимоги було задоволено.

Відтак, наразі у суду апеляційної інстанції відсутні, з огляду на приписи ч.4 ст. 129 ГПК України, підстави для задоволення заяви відповідача про розподіл судових витрат та покладення їх на позивача.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідач не позбавлений можливості, за результатами розгляду справи у суді першої інстанції звернутись із відповідною заявою про розподіл судових витрат, що пов`язані саме із розглядом позовних вимог про поділ майна.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову та закриття провадження скасуванню із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову та направлення справи для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2022 по справі №515/1060/19 в частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.

3. Витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 будинок відпочинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

4. Витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 нежитлову будівлю ідеальні, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

5. Рішення Господарського суду Одеської області від 11.07.2022 по справі №515/1060/19 в частині закриття провадження у справі скасувати.

6. Справу №515/1060/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині позовних вимог про визнання в порядку поділу майна за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та 70б направити для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

7. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3430,35 грн судового збору за подання позовної заяви.

8. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3430,35 грн судового збору за подання позовної заяви.

9. Додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 20.07.2022 скасувати.

10. В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

11. Клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі №515/1060/19 - задовольнити частково.

12. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 998,21 грн, з яких 17 578,57 грн витрати на професійну правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову 567,50 грн.

13. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 998,21 грн, з яких 17 578,57 грн витрати на професійну правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову 567,50 грн.

14. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4322,25 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

15. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4322,25 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.11.2022.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Принцевська Н.М.