УХВАЛА

07 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 910/4685/20

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 з доданими до неї матеріалами

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року

у справі №910/4685/20

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Квартал-Трейдінг»

про банкрутство,-

В С Т А Н О В И В:

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року у справі №910/4685/20, в якій просить суд поновити строк на касаційне оскарження; скасувати оскаржуване судове рішення; направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду апеляційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 21.10.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року у справі №910/4685/20, залишено без руху.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 21.10.2022 року від скаржника надійшла заява з усуненими недоліками касаційної скарги.

26.10.2022 року до Верховного Суду від ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Квартал-Трейдінг» арбітражного керуючого Данілова А.І. надійшли заперечення проти відкриття касаційного провадження. Заперечення мотивовані тим, що скаржник ОСОБА_1 не є учасником всієї справи тому не наділена правом оскаржувати судові рішення.

Розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 з доданими до неї матеріалами колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2020 року було відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Квартал-Трейдінг».

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.02.2021 року серед іншого, визнано конкурсним кредитором ТОВ «Квартал-Трейдінг» - ТОВ «Квартал 5» на загальну суму 145 062 231,46 грн, а саме: 4 204,00 грн - перша черга; 145 058 027,46 грн - четверта черга.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду від 01.02.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилалася на те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2021 року її було залучено до справи, у якості особи щодо якої було заявлені вимоги про покладання субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку із доведенням до банкрутства, а отже вона наділена правом оскаржувати судові рішення і у даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.02.2021 року в частині кредиторських вимог ТзОВ «Квартал 5» у справі №910/4685/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.02.2021 в частині кредиторських вимог ТОВ «Квартал 5» у справі № 910/4685/20 було закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України.

Приймаючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що учасники розгляду спорів, які розглядаються в межах справи про банкрутство не наділені правом оскаржувати судові рішення у процедурі банкрутства, скаржник не має статусу учасника у справі про банкрутство ТзОВ «Квартал-Трейдінг», а ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.02.2021 року не вирішувались питання про права та інтереси та (або) обов`язки скаржника, отже скаржник не наділений правом апеляційного оскарження у даній справі означеної ухвали суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Приписами статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 № 11-рп/2007).

Реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в провадженні у справі про банкрутство - норм ГПК України та Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до 21.10.2019 (Кодекс України з процедур банкрутства з 21.10.2019).

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом пунктів 8, 9 частини третьої статті 2 ГПК України одним із принципів господарського судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Закону про банкрутство.

Частиною шостою статті 12 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому ГПК України для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

У свою чергу, згідно з частиною першою статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Отже, реалізація права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у справі про банкрутство відбувається за правилами і в порядку, передбаченими главами 1, 2 "Апеляційне провадження" та "Касаційне провадження" відповідно розділу IV "Перегляд судових рішень" ГПК України, з урахуванням особливостей оскарження судових рішень у справі про банкрутство, визначених КУзПБ.

Коло осіб (в позовному провадженні), які мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а також оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції визначено приписами статей 254, 255 ГПК України.

В силу особливостей справи про банкрутство, коло осіб, які мають право оскаржити судові рішення у справі про банкрутство діючим законодавством звужено до учасників такої справи задля попередження необґрунтованого втручання інших осіб, які не є учасниками справи, у хід процедури банкрутства (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №5005/2329/2011, від 16.01.2020 у справі №911/5186/14).

Склад учасників у справі про банкрутство та їх термінологічне визначення наведено у статті 1 КУзПБ.

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 КУзПБ, учасники у справі про банкрутство - це сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір. Сторони у справі про банкрутство - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут).

Тлумачення цієї норми дозволяє дійти висновку про умовний розподіл учасників у справі про банкрутство на 3 групи, а саме:

І група - сторони справи - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут);

ІІ група - учасники справи - арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника;

ІІІ група - інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір.

Щодо набуття статусу учасника у справі про банкрутство, слід зазначити, що порядок набуття кредитором (окрім кредитора, за заявою якого відкрито провадження у справі про банкрутство) статусу учасника провадження у справі про банкрутство з 21.10.2019 визначається статтею 45 КУзПБ.

КУзПБ не регламентує особливостей вступу інших учасників у справу, в частині першій статті 47 КУзПБ законодавець зазначає про визнання їх такими відповідно до цього Кодексу, отже, передбачає певну процесуальну фіксацію статусу учасника справи про банкрутство та моменту його набуття.

Зі змісту господарських процесуальних правовідносин в цілому і у справах про банкрутство зокрема видається правильним, що за загальним правилом набуття процесуального статусу заінтересованими суб`єктами схвалюється судом за наслідками перевірки підстав його набуття.

Такий підхід викладено в постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19 в якій Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство наголосив, що було б доцільно формалізувати статус наведених учасників у справі про банкрутство шляхом прийняття господарським судом відповідного судового рішення (ухвали) задля впорядкування процесу здійснення провадження у справі.

Отже, набуття статусу учасника справи про банкрутство та можливість реалізації повного обсягу процесуальної дієздатності має ґрунтуватися на ухвалі суду про залучення такої особи до участі у справі, постановленій в порядку статті 234 ГПК України. Саме з набранням законної сили такою ухвалою, така особа наділяється процесуальними правомочностями учасника справи за статтею 42 ГПК України.

Зазначена вище правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.07.2021 у справі №911/698/21.

Процесуальна діяльність суду щодо здійснення правосуддя має чітко визначені в законі мету, завдання і коло учасників - носіїв процесуальних прав і обов`язків. Реалізація своїх процесуальних прав обумовлена виключно процесуальним статусом учасника (позивач, відповідач, третя особа, а у справах про банкрутство - боржник, кредитор, інші учасники у справі).

Судом встановлено, що скаржник - ОСОБА_1 не є учасником у справі №910/4685/20 про банкрутство ТзОВ «Квартал-Трейдінг».

Суд звертає увагу, що заява ліквідатора ТзОВ «Квартал-Трейдінг» арбітражного керуючого Данілова А.І. про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ТзОВ «Квартал-Трейдінг» перед кредиторами на осіб, винних в доведені до банкрутства ТзОВ «Квартал-Трейдінг» та стягнення 205542345,47 грн, де скаржника залучено, серед інших, у якості особи, щодо яких заявлені вимоги про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку із доведенням до банкрутства, розглядається в межах справи №910/4685/20 про банкрутство ТзОВ «Квартал-Трейдінг» в позовному провадженні відповідно до ст. 7 КУзПБ за правилами, передбаченими ГПК України.

Заява ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на особу винну у доведенні до банкрутства боржника розглядається за правилами ГПК України у межах справи про банкрутство в порядку, визначеному статтею 7 КУзПБ (пункту 77 Постанови Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 20.10.2022 у справі №911/3554/17(911/401/21)).

Стаття 7 КУзПБ визначає порядок і особливості розгляду справ у відокремленому позовному провадженні, в яких стороною виступає боржник. Особливість розгляду зазначених справ в порядку ст. 7 КУзПБ полягає в тому, що спори розглядаються за правилами, передбаченими ГПК України.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що склад учасників визначається відповідно до ГПК України. Це означає, що у відокремленому провадженні є зовсім інші процесуальні фігури, ніж ті, які діють в основному провадженні у справі про банкрутство.

Згідно приписів ч. 1 ст. 41 ГПК України, учасниками у справах позовного провадження є сторони (позивач, відповідач) та треті особи.

Отже, процесуальна фігура відокремленого позовного провадження не є автоматично учасником основного провадження справи про банкрутство, оскільки такий статус набувається шляхом залучення такої особи судом, про що судом виноситься ухвала за наявності відповідних підстав, що виключає можливість оскарження такою особою судових рішень у справі про банкрутство лише на підставі залучення їх до розгляду спорів у порядку визначеному статтею 7 КУзПБ.

Водночас, особи, які не брали участі у справі про банкрутство також мають право подавати апеляційні скарги на такі судові рішення, нарівні з іншими учасниками відповідної справи.

Так, у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №910/16477/19 зазначено, що слід ураховувати, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Тобто право на апеляційне оскарження судових рішень місцевого господарського суду мають учасники справи про банкрутство та інші, окрім кредиторів, юридичні особи, а також державні та інші органи, в тому числі й контролюючі органи, які не є учасниками справи, але у випадку якщо судове рішення, що оскаржується, безпосередньо вирішує питання про їх права та обов`язки (подібний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2020 у справі №904/4681/19).

При цьому, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути правовою підставою щоб вважати, що судове рішення прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи.

Таким чином ГПК України зобов`язує апеляційний господарський суд з`ясувати обставини наявності або відсутності правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі та дослідити, чи вирішено місцевим господарським судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням. Відтак, якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 264 Господарського процесуального кодексу України, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже, немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Зважаючи на те, що скаржником не підтверджено наявності підстав для висновку про те, що господарським судом першої інстанції були вирішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття апеляційного провадження.

У поданій касаційній скарзі скаржником не наведено переконливих доводів щодо помилковості наведених висновків апеляційного господарського суду, які не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм процесуального права ГПК України.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з цим заінтересовані особи, які звертаються до касаційного суду зі скаргами, мають розуміти, що Верховний Суд є "судом права", а не "фактів", який забезпечує сталість та єдність судової практики, а тому посилання у касаційній скарзі на недоведеність обставин справи чи на перевагу одних доказів над іншими не допускається.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2018 справа "ZUBAC v. CROATIA" (N 40160/12, ЄСПЛ, § 83) вказано, що застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Враховуючи, що повноваження суду касаційної інстанції обмежено перевіркою правильності застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, зважаючи на особливий статус Верховного Суду, вирішення питання про можливість відкриття касаційного провадження відноситься до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг цим судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення (MUSHTA v. UKRAINE 8863/06, § 37, ЄСПЛ, від 18.11.2010).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначає, що суд апеляційної інстанції приймаючи ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі №910/4685/20 діяв відповідно до вимог ГПК України та у межах повноважень, передбачених процесуальним законом.

За змістом частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року у справі №910/4685/20, оскільки правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 233, 234, 235, 293, 326 Господарського процесуального кодексу України, Суд ,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 року у справі №910/4685/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Огороднік К.М.

Судді Жуков С.В.

Ткаченко Н.Г.