УХВАЛА

03 листопада 2022 року

м. Київ

cправа № 911/1383/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Ярітенко О.В.

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Укрсиббанк» - Мандик В.А. (в порядку самопредставництва),

відповідача - територіальної громади міста Ірпеня в особі Ірпінської міської ради - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Ірпінської міської ради

на рішення господарського суду Київської області від 10.11.2021 (суддя Карпечкін Т.П.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 (головуючий суддя: Шаптала Є.Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.)

у справі № 911/1383/21

за позовом акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк»)

до територіальної громади міста Ірпеня в особі Ірпінської міської ради (далі - територіальна громада міста Ірпеня в особі Ради)

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до територіальної громади міста Ірпеня в особі Ради (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про: зобов`язання відповідача зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 14883429; стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 36 271,92 долара США шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що визнана відумерлою після смерті ОСОБА_1 та перейшла у власність територіальної громади міста Ірпеня в особі Ради; визнання способу реалізації квартири шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням господарського суду Київської області від 10.11.2021 у справі № 911/1383/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022, позов задоволено частково: звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що визнана відумерлою після смерті ОСОБА_1 та перейшла у власність територіальної громади міста Ірпеня в особі Ради в рахунок погашення кредитної заборгованості на користь АТ «Укрсиббанк» за кредитним договором від 12.08.2008 № 0 у розмірі 36 271,92 долара США; визнано спосіб реалізації квартири шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнуто з Ради на користь АТ «Укрсиббанк» 6 861,31 грн. витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у справі, Рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права, зокрема, приписи статей 1281, 1282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц, від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, що призвело до залишення без змін незаконного та необґрунтованого рішення місцевого господарського суду (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК України).

У відзиві на касаційну скаргу АТ «Укрсиббанк» просить Суд закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Ради на судові рішення попередніх інстанцій, а у разі відмови в закритті касаційного провадження - касаційну скаргу Ради залишити без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

19.10.2022 від Ради надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження непридатності предмета іпотеки до проживання та прийняття рішення про демонтаж будинку.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 31.10.2022 № 29.3-02/1908 проведений повторний автоматизований розподіл справи № 911/1383/21 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М.

У судовому засіданні 03.11.2022, з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України, Суд протокольною ухвалою постановив: приєднати до матеріалів справи документи, надані Радою, без надання їм оцінки.

Підставою касаційного перегляду стало питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм права у вирішенні спору та задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц, від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, то слід зазначити таке.

Так, у справі № 523/10225/15-ц, на яку посилається скаржник, спір виник з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором. Залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій у справі про відмову в позові, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з цим позовом до суду, зазначивши при цьому, що заміна сторін у зобов`язанні відповідно до статті 262 ЦК України не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Водночас у справі № 911/1383/21 суди встановили, що після визнання згідно із судовим рішенням від 12.06.2020 у справі № 367/438/17 спадщини відумерлою (квартири АДРЕСА_1 ) після смерті ОСОБА_1 (боржника, іпотекодавця) та передачі її у власність територіальної громади міста Ірпеня у позивача виникло право та підстави для звернення з цим позовом до суду у межах позовної давності.

Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, а відповідачем не доведено те, що позовна давність для звернення з відповідним позовом до суду сплинула станом на час смерті ОСОБА_1 (боржника, іпотекодавця).

При цьому Верховний Суд зазначає, що, вказуючи на те, що Банк повинен був встановити факт відсутності спадкоємців ОСОБА_1 та повідомити Раду про необхідність звернення до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою після 23.01.2013, а не чекати 3,5 роки, відповідач тим самим фактично перекладає на Банк виконання обов`язку органу місцевого самоврядування з виконання необхідних процедурних (процесуальних) дій, спрямованих на набуття права на відумерлу спадщину (у тому числі щодо виявлення та обліку такого майна). Як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, такі доводи фактично стосуються питання визнання спадщини відумерлою (а не правових наслідків такого визнання).

Отже, справи № 523/10225/15-ц та № 911/1383/21 суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийняте судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.

Скаржник в обґрунтування поданої касаційної скарги посилається також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц та викладену в ній правову позицію щодо застосування приписів стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення вимог кредитором до спадкоємців і застосовується, у тому числі, й до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Так, за доводами скаржника, у розгляді справи № 911/1383/21 судами не враховано те, що Банк не звертався до територіальної громади міста Ірпеня у межах строків, визначених статтею 1281 ЦК України.

У справі № 522/407/15-ц, на яку посилається скаржник, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності, а також про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання відповідача за зустрічним позовом у справі № 522/407/15-ц таким, що втратив право вимоги до спадкоємців, Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, таке.

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої, як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а, отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Водночас у справі № 911/1383/21, судові рішення в якій є предметом касаційного перегляду, територіальна громада міста Ірпеня, яка в силу приписів статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статусу іпотекодавця (має всі права і несе всі обов`язки за договором іпотеки), не є спадкоємцем померлої ОСОБА_1 у розумінні приписів Книги 6 «Спадкове право» ЦК України.

Стаття 1281 ЦК України встановлює порядок та строки пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, тоді як територіальна громада міста Ірпеня не є спадкоємцем померлого боржника, а, отже, встановлені у статті 1281 ЦК України строки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 зі справи № 916/2583/21 (про яку обґрунтовано зазначає позивач у відзиві на касаційну скаргу) й Суд у справі № 911/1383/21 не вбачає підстав для відступу від неї.

При цьому Суд враховує, що в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Таким чином, проаналізувавши постанову Верховного Суду у справі № 522/407/15-ц, на яку як на підставу подання касаційної скарги відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України послався скаржник, Верховний Суд дійшов висновку, що зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що наведені в ньому висновки Верховного Суду стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки названі справи суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З огляду на викладене доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення прийняте без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду зі справи № 522/407/15-ц, не знайшли свого підтвердження.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 911/1383/21.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою [рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»].

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Ірпінської міської ради на рішення господарського суду Київської області від 10.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 911/1383/21, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду і на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Ірпінської міської ради на рішення господарського суду Київської області від 10.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 911/1383/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко