РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.10.2022Справа № 910/4596/22

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал»
доАкціонерного товариства «Укргазвидобування»
про стягнення 141520777,24 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Негеля Ю.М.

Представники сторін:

від позивача Суденко Р.В.
від відповідача Собко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» 100718148,82 грн, з яких: 6459623,03 грн - сума за простроченими процентами за користування кредитом (за період з 01.10.2020 по 31.01.2021); штраф за порушення строків сплати процентів за користування кредитом (за період з 01.10.2020 по 31.01.2021); 10450934,79 грн - сума 3% річних за порушення зобов`язань (за період з 01.01.2015 по 12.05.2019); 80612791,00 грн - сума інфляційних втрат за простроченим тілом кредиту (за період з 01.01.2015 по 12.05.2019).

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2022 на підставі ст.174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» було залишено без руху.

Позивачем у строк, встановлений судом, усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 відкрито провадження у справі №910/4596/22; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено підготовче засідання у справі на 11.08.2022.

18.07.2022 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 141520777,24 грн, з яких:

- 18748661,45 грн - сума за простроченими процентами за користування кредитом за період з 01.10.2020 по 22.09.2021;

- 9584400,00 грн - штраф за порушення сплати строків процентів за користування коштами за період з 01.10.2020 по 22.09.2021;

- 10450934,79 грн - сума 3% річних за порушення зобов`язань за період з 01.01.2015 по 22.09.2021;

- 102736781,00 грн - сума інфляційних втрат за простроченим тілом кредиту за період з 01.01.2015 по 22.09.2021.

27.07.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує.

У відзиві відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2015 по 12.05.2019.

11.08.2022 від позивача надійшли додаткові пояснення щодо поновлення строку на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, в яких позивач просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними, поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» пропущений строк на стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 (з урахуванням додаткових угод №1-5) в частині трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2015 по 12.05.2019.

У підготовчому засіданні 11.08.2022 судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог та оголошено перерву у судовому засіданні до 14.09.2022.

13.09.2022 від позивача надійшла заява щодо строків позовної давності, в якій позивач просить визнати причини пропуску строку позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту за кредитним договором №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 у період з 01.01.2015 по 01.04.2017, поважними та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У підготовчому засіданні 13.09.2022 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 06.10.2022.

У судовому засіданні 06.10.2022 оголошувалася перерва до 11.10.2022.

Судове засідання, призначене на 11.10.2022, не відбулося.

11.10.2022 телефонограмою сторін повідомлено про призначення судового засідання з розгляду справи по суті на 18.11.2022.

Представник позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. При цьому представник позивача підтримав раніше подані заяви про визнання поважними причини пропуску строків позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що:

- заявляючи вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, нарахованих після закінчення строку кредитування, та штрафу за порушення строків сплати таких процентів, позивач фактично намагається домогтися повторного розгляду справи, адже суд вже приймав рішення щодо вказаних правовідносин в межах справи №910/14422/15;

- Верховний Суд у постанові від 07.02.2022 у справі №910/14422/15 підтвердив, що лише 13.05.2015 банк повернув кошти, які були списані з рахунків поручителів на погашення заборгованості відповідача, а тому в період з лютого 2015 по 13.05.2015 заборгованість відповідача перед банком була відсутня, а АТ «Дельта Банк» користувався зазначеними коштами, що виключає можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат за цей період;

- позивач безпідставно посилається на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/17048/17, оскільки відносини щодо надання, повернення кредиту, а також способу нарахування процентів у кредитних договорах, з приводу яких виник спір у справі №910/4596/22 та справі №910/17048/17, є різними, що однозначно вказує на неподібність правовідносин у цих справах в силу різних фактичних обставин, а також суб`єктного складу учасників цих відносин.

Також відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних за період з 01.01.2015 по 12.05.2019, інфляційних втрат за тілом кредиту за період з 01.01.2015 по 12.05.2019 та штрафу за порушення строків сплати процентів за користування коштами за період з 01.10.2020 по 31.01.2021. При цьому, на думку відповідача, причини пропуску строку позовної давності, про які зазначає позивач, не є поважними (зокрема, відповідач наголошує, що звертаючись до суду в рамках справи №910/14422/15 із заявою про збільшення позовних вимог, така заява вже була подана із пропуском встановленого строку позовної давності).

У судовому засіданні 18.10.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор; банк) та Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (найменування якого змінено на Акціонерне товариство «Укргазвидобування»; позичальник), укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п.п. 1.1.1., 1.1.2. Кредитного договору (в редакції додаткового договору №4 від 28.11.2014) надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами) на умовах, визначених кредитним договором, в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 79870000,00 грн, зі сплатою плати за користування кредитом 24% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 31.12.2014 включно. Повернення кредиту здійснюється не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом, вказаним у пунктах 1.1.1. договору.

За умовами п. 1.2 Кредитного договору кредит надається позичальнику для поповнення обігових коштів, рефінансування поточної заборгованості.

Пунктом 2.6. Кредитного договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в періоді (28-29-30-31/365). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (траншу).

Згідно з п. 2.7. Кредитного договору (у редакції додаткового договору №5 від 01.12.2014) сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) щомісячно, не пізніше 16 числа в грудні 2014 року, в інші місяці - не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі на рахунок кредитора.

Відповідно до п.п. 3.3.4, 3.3.5. Кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за їх використання, комісії в порядку, визначеному кредитним договором; повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій кредитора, та можливих штрафних санкцій, у терміни, визначені договором.

В межах Кредитного договору банком було надано відповідачу кредитні кошти, з урахуванням додаткових угод, у розмірі 79870000,00 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між позивачем та фізичними особами, вкладниками ПАТ «Дельта Банк», було укладено ряд договорів поруки.

Після закінчення строку Кредитного договору, а саме 31.12.2014, відповідачем кредитні кошти банку не повернуто.

У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк», у межах процедури договірного списання коштів, на підставі розпоряджень ПАТ «Дельта Банк» від 19.02.2015, 20.02.2015 та 23.02.2015, було списано кошти з рахунків поручителів в межах договорів поруки, укладених на забезпечення виконання Кредитного договору.

Разом з цим, на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким тимчасову адміністрацію у позивача запроваджено строком з 03.03.2015 до 02.06.2015; призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова В.В.

В подальшому на підставі постанови Правління НБУ від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку, яким розпочато процедуру ліквідації банку з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Дельта Банк» Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Комісією ПАТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, прийнято рішення, оформлене протоколом від 29.04.2015 №1, про віднесення договорів поруки від 28.11.2014 №П30019775-4, №П2022390-15, №П30019775-3, №П, №П, №П2022390-6, №П2022390-15, укладених у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, до нікчемних на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На виконання наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації банку №309 від 07.05.2015, з урахуванням змін, внесених наказом №325 від 13.05.2015, застосовано наслідки нікчемності договорів поруки від 28.11.2014, а також на відкриті балансові рахунки фізичних осіб-поручителів, було повернуто кошти, які списано з рахунків поручителів, на погашення заборгованості відповідача перед позивачем за Кредитним договором.

При цьому банк відновив в автоматизованій банківській системі кредитну заборгованість відповідача за кредитним договором, у розмірі 79870000,00 грн.

У зв`язку із існуванням даної заборгованості у червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» 106667793,39 грн (з яких: 79870000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом; 14096507,95 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту; 7247381,92 грн заборгованості за простроченими нарахованими процентами; 661703,52 грн пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів; 4792200,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2015 за вказаним позовом було порушено провадження у справі №910/14422/15.

Ця справа розглядалася судами неодноразово.

Після скасування судових рішень у справі №910/14422/15 постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2017 справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2019, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 та постановою Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №910/14422/15, замінено позивача у справі - ПАТ «Дельта Банк» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» на підставі договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор».

Протокольною ухвалою 18.11.2020 у справі №910/14422/15 було прийнято до розгляду заяву ТОВ «Фінансова компанія Фінгруп Фактор» щодо збільшення розміру позовних вимог, згідно якої нова сума боргу склала 79870000,00 грн заборгованість за простроченим кредитом, 20048464,11 грн пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 56707700,00 грн - сума штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору, 110286246,70 грн - сума прострочених відсотків за користування кредитними коштами, 2647790,03 грн - сума пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами, 269566,98 грн - сума 3% річних від суми прострочених процентів, 139800,95 грн - сума інфляційних втрат за простроченими процентами, 999993,11 грн - сума пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 у справі №910/14422/15 на підставі договору про відступлення прав вимоги №В01/02 від 01.02.2021 було замінено позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп Фактор», його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» у частині стягнення заборгованості за позовом в сумі 270969561,88 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі № 910/14422/15 прийнято заяву ТОВ «Інтер Вей Капітал» про збільшення розміру позовних вимог, в якій ТОВ «Інтер Вей Капітал» просило суд стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування»: 79870000,00 грн заборгованості за простроченим кредитом, 20048464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 110286246,70 грн заборгованості за простроченими процентами, 2647790,03 грн пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, 59103800,00 грн штрафу за неналежне виконання зобов`язання, 15000658,50 грн 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту, 139800,95 грн інфляційних втрат за простроченими процентами, 999993,11 грн пені за несвоєчасне погашення процентів, 92169980,00 грн інфляційних втрат за простроченим кредитом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 у справі №910/14422/15, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Укргазвидобування» на користь ТОВ «Інтер Вей Капітал» 79870000,00 грн основного боргу за тілом кредиту, 20048464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 14731091,51 грн - 3% річних, 92169980,00 грн інфляційних втрат. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині у позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07.02.2022 у справі №910/14422/15 постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2021, рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2021 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 14731091,51 грн 3% річних, 92169980,00 грн інфляційних втрат за несвоєчасне повернення кредиту та судового збору - скасовано, в іншій частині судові рішення залишено без змін. Викладено резолютивну частину судового рішення в редакції, відповідно до якої, зокрема:

- заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» про збільшення розміру позовних вимог в частині 92169980,00 грн інфляційних втрат та 15000658,50 грн 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту залишено без розгляду;

- позов задоволено частково;

- стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» 79870000 грн основного боргу за тілом кредиту, 20048464,11 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 15452,64 грн судового збору; в іншій частині у позові відмовлено.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що заборгованість за тілом кредиту (у сумі 79870000,00 грн) була погашена відповідачем лише 23.09.2021 після винесення Північним апеляційним господарським судом постанови від 09.09.2021 та в день відкриття виконавчого провадження. У зв`язку з цим позивач нарахував та просить стягнути з відповідача:

- прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2020 по 22.09.2021 у розмірі 18748661,45 грн;

- штраф за порушення строків сплати процентів за користування коштами за період з 01.10.2020 по 22.09.2021 у сумі 9584400,00 грн, нарахований на підставі п. 4.2 Кредитного договору у розмірі 1% від суми кредиту за 12 випадків порушення договору;

- 3% річних у розмірі 10450934,79 грн, нараховані за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 за порушення зобов`язання з повернення тіла кредиту у сумі 79870000,00 грн;

- інфляційні втрати у розмірі 102736781,00 грн, нараховані за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 за порушення зобов`язання з повернення тіла кредиту у сумі 79870000,00 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Обставини щодо наявності простроченого грошового зобов`язання відповідача з повернення суми кредиту у розмірі 79870000,00 грн (в тому числі факт повернення коштів, списаних ПАТ «Дельта Банк» з поручителів, на відкриті балансові рахунки фізичних осіб-поручителів) встановлено судовими рішеннями у справі №910/14422/15, а тому такі обставини повторному доказуванню не підлягають.

При цьому з матеріалів справи вбачається (та підтверджується судовими рішеннями у справі №910/14422/15), що за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-01-28-000102-b від 26.03.2019, між ПАТ «Дельта Банк» (банком) та ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» (новим кредитором) 15.04.2019 було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1295/К, відповідно до п. 1 якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку № 1 до цього договору. Права вимоги означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) банку в якості кредитора до боржників (як позичальників, так і майнових/фінансових поручителів) за кредитними договорами, а також всі права вимоги банку до осіб, які надали забезпечення (згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору), за всіма договорами забезпечення, включаючи будь-які з прав та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні банку щодо виконання позичальниками та особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору.

У Додатку 1 зазначено, що за договором відступлення новий кредитор набув право вимоги, зокрема, і за Кредитним договором.

Відповідно до п. 2 договору про відступлення прав вимоги №1295/К (в редакції додаткової угоди №1 від 28.05.2019) новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами (кредитний договір (договір кредитної лінії) №ВКЛ-2022390 від 29,08.2013, кредитний договір (договір кредитної лінії) №ВКЛ-2022390/1 від 30.09.2013), включаючи, проте не обмежуючись, право вимагати за основними договорами належного виконання боржниками обов`язків, сплати боржниками заборгованості за кредитом, сплати процентів, сплати комісій, сплати штрафних санкцій (штрафу та пені), сплати інфляційного збільшення суми заборгованості, сплати 3% річних, встановлених ст. 625 Цивільного кодексу України, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, а також всі інші права, встановлені для кредитора основними договорами або чинним законодавством України, які виникли або можуть виникнути в майбутньому у зв`язку з виконанням, неналежним виконанням або невиконанням боржниками своїх зобов`язань за основними договорами. Розрахунок заборгованості за основними договорами вказаний у додатку 1 до цього договору. Зазначений у додатку 1 до цього договору розрахунок заборгованості за основними договорами жодним чином не перешкоджає новому кредитору вимагати виконання всіх зобов`язань, встановлених основними договорами або чинним законодавством України, із проведенням власного розрахунку заборгованості за основними договорами. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, передбачених даним договором, за виключенням права здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, то надане банку відповідно умов основних договорів.

Відповідно до п. 4 договору про відступлення прав вимоги №1295/К за відступлення права вимоги за основними договорами заявник сплачує банку грошові кошти в сумі 75706487,14 грн (далі - ціна договору). До моменту укладення Договору відступлення заявник сплатив банку повну ціну продажу за його активи у лоті у розмірі 75706487,14 грн, в яку включена (входить) ціна відступлення, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став заявник.

Факт оплати новим кредитором грошових коштів в сумі 75706487,14 грн за відступлення права вимоги на виконання п. 4 договору про відступлення прав вимоги №1295/К підтверджується платіжним дорученням №14 від 15.04.2019, а також встановлений судовими рішеннями у справі №910/14422/15 (зокрема, постановою Верховного Суду від 31.03.2020).

Надалі, 01.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор», як первісний кредитор, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал», як новий кредитор, уклали договір про відступлення прав вимоги №В01/02, в порядку та на умовах якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває належне первісному кредитору право вимоги до позичальників та/або заставодавця (іпотекодавця) та/або поручителя, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до нього, та/або за договором застави майнових прав №ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за право вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 2 договору про відступлення прав вимоги №В01/02 за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору набуває усі права кредитора за основним договором (договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013) та договором забезпечення (договір застави майнових прав №ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013) з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

Згідно з п. 4 договору про відступлення прав вимоги №В01/02 сторони домовились, що за відступлення права вимоги за основним договором, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 70000 000,00 грн у строк до 31.12.2022.

Відповідно до п. 14 вказаного договору він набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін. Будь-які зміни та доповнення до цього договору є чинними за умови їх підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Докази визнання недійсними договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019 та договору про відступлення прав вимоги №В01/02 від 01.02.2021 в судовому порядку в матеріалах справи відсутні.

Таким чином в результаті укладення вищевказаних договорів про відступлення права вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» набуло прав кредитора за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 щодо сплати заборгованості за кредитом у розмірі 79870000,00 грн разом з нарахованими штрафними санкціями, 3% річних та інфляційними втратами (тобто всіма акцесорними зобов`язаннями).

Судовими рішеннями у справі №910/14422/15 встановлено, що відповідач зобов`язаний був повернути кредитні кошти у сумі 79870000,00 грн у строк до 31.12.2014 включно.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджується та учасниками справи не заперечується, що грошове зобов`язання Акціонерного товариства «Укргазвидобування» за Кредитним договором щодо повернення суми кредиту у розмірі 79870000,00 грн було виконано останнім в повному обсязі лише 23.09.2021.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що по 22.09.2021, попри визначені Кредитним договором строки, позичальник користувався кредитними коштами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Отже, у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625, ст. 1050 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17.

У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак зі спливом строку кредитування припиняється право позикодавця нараховувати проценти за кредитом.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

У постанові від 18.01.2022 у справі №910/17048/17, на яку позивач посилається в позовній заяві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу наведених вище правових позицій.

Враховуючи наведене, нараховані позивачем прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 18748661,45 грн за період з 01.10.2020 по 22.09.2021 стягненню не підлягають, оскільки їх нарахування здійснено після спливу строку кредитування - 31.12.2014.

До таких же висновків (щодо відсутності підстав для стягнення процентів, нарахованих після спливу строку кредитування за Кредитним договором) дійшов суд і в ході розгляду справи №910/14422/15 (в рамках якої позивачем також було заявлено до стягнення проценти за користування кредитом, але за інший період).

Тобто, судовими рішення було встановлено, що в межах спірних правовідносин сторін за Кредитним договором припинилося нарахування процентів за користування кредитом із настанням строку повернення кредиту (31.12.2014).

В цьому контексті суд зауважує, що з набранням судовими рішеннями у справі №910/14422/15 статусу остаточних було породжену певну правову визначеність у відносинах сторін за Кредитним договором, яка полягає в упевненості сторін щодо припинення нарахування процентів за користування кредитом після настання строку його повернення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, невід`ємно притаманний праву Конвенції про захист прав людини та основних свобод і праву Європейського Співтовариства: право на справедливий розгляд в суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін.

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву (рішення ЄСПЛ «Брумареску проти Румунії»).

Принцип правової визначеності розкривається, зокрема, через повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Res judicata вирішена справа [res judicata pro veritate habetur судове рішення слід визначати за істину] означає остаточність рішення суду, яке набрало чинності і не може бути переглянуте. Принцип res judicata визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у п. 1 ст. 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Принцип юридичної визначеності, в свою чергу, вимагає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень, на необхідність дотримання принципу якого неодноразово зверталася увага в рішеннях ЄСПЛ (зокрема, у справах «Совтрансавто-Холдинг проти України», «Рябих проти Росії», «Дія 97» проти України», «Христов проти України»).

Як було визначено в доповіді про верховенство права, затвердженій Венеціанською комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (п. 46) остаточні рішення національних судів не повинні ставитись під сумнів.

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Якщо суд розглядає справу про стягнення процентів за кредитним договором, щодо якого є остаточні судові рішення, але за інший календарний період, можна з певною часткою умовності стверджувати, що суд розглядає спір у тотожній справі. В такій справі беруть участь ті ж суб`єкти правовідносин (кредитор та боржник-позичальник), тим самим є зміст правовідносин, визначений кредитним договором, те ж нормативне регулювання ст.ст. 1048, 1050 Цивільного кодексу України.

В такому випадку суд, розглядаючи спір про стягнення процентів за інший календарний період, не може застосувати норму права інакше, ніж її застосував суд у тотожній справі, рішення якого набули статусу остаточних. Інакше застосування норм права, ніж це викладено в остаточному рішенні суду, означатиме, що суд де-факто здійснив перегляд (ревізію) судового рішення, яке має статус остаточного і такого, що не підлягає перегляду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірне питання (встановлення правової природи процентів за користування кредитними коштами, нарахованих після настання строку погашення кредиту (застосування приписів абз. 2 ч. 1 ст. 1048 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України) в межах спірних правовідносин за Кредитним договором вже вирішено судами в межах іншого спору за цим же правовідношенням між тими ж сторонами і в силу неухильності дотримання такого елементу основоположного принципу здійснення судочинства верховенства права, як правова визначеність, перегляду не підлягає.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за період з 01.10.2020 по 22.09.2021 у розмірі 18748661,45 грн задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відсутністю підстав для стягнення прострочених відсотків за користування кредитом також не підлягає стягненню, як похідна вимога, нарахований за несплату таких відсотків штраф у розмірі 9584400,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 10450934,79 грн та інфляційних втрат у розмірі 102736781,00 грн, нарахованих за період з 01.01.2015 по 22.09.2021 за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення суми кредиту, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем не заперечується, що сума кредиту у розмірі 79870000,00 грн була перерахована відповідачем позивачу 23.09.2021.

За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення суми кредиту за Кредитним договором, доводи позивача про наявність підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення з 01.01.2015 по 22.09.2021 є обґрунтованими.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми інфляційних втрат (у розмірі 102736781,00 грн), суд дійшов висновку, що розрахунок останніх є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Що стосується 3% річних, то за перерахунком суду їх розмір становить суму більшу, ніж заявлено позивачем у даній справі, тому нарахування позивачем 3% річних у сумі 10450934,79 грн є правомірним.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував на те, що Верховний Суд у постанові від 07.02.2022 у справі №910/14422/15 підтвердив, що банк повернув кошти, які були списані з рахунків поручителів на погашення заборгованості відповідача, лише 13.05.2015, а тому в період з лютого 2015 по 13.05.2015 заборгованість відповідача перед банком була відсутня, а АТ «Дельта Банк» користувався зазначеними коштами, що виключає можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат за цей період.

Проте суд зазначає, що погашення кредитної заборгованості в даному випадку відбувалося не за рахунок коштів відповідача, а за рахунок поручителів. При цьому внаслідок застосування наслідків нікчемності укладених з поручителями договорів, заборгованість відповідача не була припиненою. Більш того, за положеннями ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Також суд враховує, що під час розгляду справи №910/14422/15 суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені (нарахованої на тіло кредиту), в тому числі і за період з лютого 2015 по 13.05.2015, фактично підтвердивши тим самим факт існування у відповідний період простроченого грошового зобов`язання з повернення кредиту.

В ході розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 12.05.2019.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В рамках даної справи позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 22.09.2021.

З даним позовом позивач звернувся до суду 07.06.2022 (згідно календарного штемпеля поштової установи).

При цьому 02.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: « 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (з урахуванням внесених змін) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.12.2022 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641.

Таким чином строк позовної давності за вимогами, який станом на 02.04.2020 не сплив, є продовженим в силу п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України і по сьогоднішній день.

Відтак вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 02.04.2017 по 22.09.2021, заявлено позивачем в межах встановленого для цього загального (трирічного) строку позовної давності.

В свою чергу, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, заявлено з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, за приписами ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В ході розгляду справи позивачем подано заяву про визнання причин пропуску строку позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, поважними.

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначає, що на момент звернення до суду з позовом про стягнення основної суми боргу (червень 2015 року) правова позиція вищих судових інстанцій була єдиною у тому, що інфляційні втрати та 3% річних за ст. 625 Цивільного кодексу України входять до складу єдиного грошового зобов`язання, що має виконати боржник, і тому звернення з позовом до суду про стягнення основної суми боргу перериває строки позовної давності щодо інфляційних втрат та 3% річних. Відтак, за твердженням позивача, в межах спірних правовідносин поважність причин звернення з даним позовом зі спливом визначених законодавством строків позовної давності в частині нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017 інфляційних втрат та 3% річних ґрунтується на захисті цього права таким елементом основоположного принципу здійснення судочинства в Україні - верховенства права, як правова певність, який діяв протягом часу розгляду справи №910/14422/15 (11.06.2015-07.02.2022), що не може бути поставлено під сумнів, оскільки в даному випадку необґрунтовано позбавить права на судовий захист, що є неприпустимим.

Також позивач зазначає, що фактично з лютого 2015 року нарахування та заявлення до стягнення інфляційних втрат і 3% річних за прострочення погашення тіла кредиту за кредитним договором №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 було передчасним з огляду на існування спору щодо наявності в цілому прав вимоги у первісного кредитора (ПАТ «Дельта Банк») до боржника після лютого 2015 року, адже існувала ймовірність підтвердження в судовому порядку погашення заборгованості боржника поручителями, у зв`язку з чим було б встановлено відсутність відповідних прав у банку з моменту такого погашення, а відтак і нівельовано доцільність та раціональність витрачання ресурсів на ініціювання стягнення банком, який перебуває в ліквідації, таких нарахувань. При цьому, як наголошує позивач, на існування такої правової невизначеності в межах спірних правовідносин щодо питання наявності у банку прав вимоги за Кредитним договором після лютого 2015 року вказував в першу чергу саме відповідач - Акціонерне товариство «Укргазвидобування», який і ініціював зупинення провадження у справі №910/14422/15 на період вирішення такого питання, а також Національний банк України - контролюючий орган та заставодержатель прав вимоги за Кредитним договором.

В подальшому, як вказує позивач, з серпня 2019 року в межах спірних правовідносин за Кредитним договором виникло питання щодо законності в цілому та окремо відносно обсягів переходу прав вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до нового кредитора - ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» на підставі договору про відступлення прав вимоги №1295/К від 15.04.2019 та додаткової угоди №1 від 28.05.2019 до нього; а неможливість пред`явлення протягом року з лютого 2021 року по лютий 2022 року окремого позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за прострочення повернення кредиту, була зумовлена тим, що такі вимоги розглядалися в межах справи №910/14422/15 у зв`язку з прийняттям ухвалою суду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, яка 07.02.2022 була скасована Верховним Судом, а відповідна заява (про збільшення розміру позовних вимог) - залишена без розгляду.

Отже, посилаючись на факт розгляду справи №910/14422/15 протягом 11.06.2015-07.02.2022 з вирішенням в її межах правової невизначеності (зокрема, щодо існуючої ще з 2015 року правової невизначеності відносно існування прав вимоги банку до боржника через питання, пов`язані з договорами поруки, а також обсягу та законності набуття новим кредитором прав вимоги до боржника), яка фактично унеможливлювала (вказувала на передчасність) заявлення вимог про стягнення таких складових основного боргу як інфляційні втрати та 3% річних, позивач просить суд визнати поважними причини пропуску строків позовної давності та захистити його порушене право.

Враховуючи вищевказані доводи позивача, наведені в обґрунтування заяви про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, суд визнає поважними причини пропущення позовної давності щодо вказаних вимог, а тому в силу ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України порушене право позивача підлягає захисту судом.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 10 450 934,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 102736781,00 грн, нарахованих за період з 01.01.2015 по 22.09.2021, підлягають задоволенню.

В іншій частині (стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 18748661,45 грн та штрафу у розмірі 9584400,00 грн за прострочення сплати процентів) позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав необґрунтованості.

Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи та заперечення учасників справи судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - часткове задоволення позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

У відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 238-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (Україна, 04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 26/28, ідентифікаційний код 30019775) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» (Україна, 01133, місто Київ, вулиця Євгена Коновальця, будинок 44-Г, ідентифікаційний код 40890026) 3% річних у розмірі 10450934 (десять мільйонів чотириста п`ятдесят тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 102736781 (сто два мільйони сімсот тридцять шість тисяч сімсот вісімдесят одна) грн 00 коп. судовий збір у розмірі 694680 (шістсот дев`яносто чотири тисячі шістсот вісімдесят) грн 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 01.11.2022

Суддя Ю.М. Смирнова