ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2022 р.м. Одеса Справа № 916/2131/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Кнут В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства "ТІМУРАГРО" (проспект Миру, будинок 7, Тарутине, Тарутинський район, Одеська область, 68500)

до відповідача: Фермерського господарства "ДІАМАНТ" (комплекс будівель та споруд №3 Калачівська сільрада, Тарутинський район, Одеська область,68525)

про стягнення 430240,85 грн.

за участю представників

від позивача - Селюков П.В.

від відповідача - Бедереу К.О.

До суду надійшла позовна заява Приватного підприємства "ТІМУРАГРО" до Фермерського господарства "ДІАМАНТ" про стягнення 430240,85 грн заборгованості за договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БП2019-1204 від 12.04.2019, з яких - 300000грн основного боргу, 60208,47 грн втрат від інфляції, 46952,93 грн пені та 23079,45 грн 3% річних.

Ухвалою від 01.09.2022 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 21.09.2022. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву - 15 днів з моменту отримання ухвали.

Відповідач отримав ухвалу 10.09.2022 відповідно до поштового повідомлення, відзиву не надав. Останнім днем для подання відзиву був 26.09.2022.

В засіданні 21.09.2022 судом було оголошено перерву до 12.10.2022, про що сторони повідомлені під розписку.

В засіданні 12.10.2022 суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача від 21.09.2022 про зупинення провадження, про що постановлено ухвалу.

Крім того, ухвалою від 12.10.2022 суд відмовив в задоволенні усного клопотання відповідача про оголошення перерви для надіслання позивачу клопотання про витребування доказів; закрив підготовче провадження та призначив справу для розгляду по суті на 09.11.2022.

31.10.2022 відповідач подав до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову. Також 31.10.2022 відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідачем також надано докази надсилання зазначених документів позивачу.

Згідно з ч. 8, 9 ст.165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Як зазначено вище, відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження 10.09.2022 відповідно до поштового повідомлення, у звязку з чим останнім днем для подання відзиву був 26.09.2022.

Відповідач не просить поновити строк для подання відзиву та не обгрунтував поважності причин пропуску для його подання.

З огляду на викладене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, тобто без урахування відзиву.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідач посилається на те, що відповідно до п. 3.1 договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БП2019-1204 від 12.04.2019, строк повернення такої допомоги до 01.08.2019, тому строк поозвної давності сплинув 01.08.2022, а позивач подав позовну заяву до суду 30.08.2022 , тобто вже з пропуском строку позовної давності.

Суд відхиляє заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки строк позовної давності не закінчився, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", введено воєнний стан. Станом на день розгляду справи воєнний стан триває.

З огляду на викладене, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Крім того, відповідачем в засіданні заявлено усне клопотання про витребування у позивача оригіналу договору для ознайомлення.

Суд відхиляє зазначене клопотання відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 3 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Як зазначалось вище, строк для подання відзиву, а відповідно і клопотання про витребування доказів вже сплинув, а відповідач не обгрунтував неможливості його подання у встановлений строк. З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні усного клопотання відповідача про витребування доказів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

12 квітня 2019 року між Приватним підприємством «ТІМУРАГРО», далі - ПП «ТІМУРАГРО» (ідентифікаційний код юридичної особи у ) та Фермерським господарством «ДІАМАНТ», далі - ФГ «ДІАМАНТ» (ідентифікаційний код юридичної особи у ) був укладений договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №БП2019-1204, відповідно до якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник приймає ії та зобов`язується повернути в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.п. 2.1 та 2.2. договору, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України у сумі 300 000, 00 (триста тисяч гривень 00 копійок) грн.

Згідно п.2.3 договору №БП2019-1204 від 12.04.2019 року поворотна фінансова допомога надається позикодавцем повністю або частинами шляхом її безготівкового перерахунку на рахунок позичальника або шляхом внесення грошових коштів до каси позичальника.

На виконання умов договору 12.04.2019 р. ПП «ТІМУРАГРО» було перераховано на рахунок ФГ «ДІАМАНТ» 300 000, 00 (триста тисяч гривень 00 копійок) грн. із зазначенням в призначенні платежу: «надання фінансової допомоги згідно договору №БП2019-1204 від 12.04.2019 року», що підтверджується платіжним дорученням №926 від 12.04.2019.

Відповідно до п. 3.1. договору, поворотна фінансова допомога надається строком на 111 днів і підлягає остаточному поверненню позикодавцю до 01.08.2019 року.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно- господарські зобов`язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно- правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до пункту 14.1.257 Податкового кодексу України, поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сухму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось раніше, п. 3.1. договору №БП2019-1204 від 12.04.2019 року встановлено, що поворотна фінансова допомога надається строком на 111 днів і підлягає остаточному поверненню позикодавцю до 01.08.2019 року.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень п.п. 4.1. та 4.3. договору №БП2019-1204 від 12.04.2019 року, поворотна фінансова допомога повертається позикодавцю в строк, зазначений в п. 3.1. Договору. Поворотна фінансова допомога може повертатись одноразовим платежем або частинами, розмір яких самостійно визначається позичальником (в разі повернення поворотної фінансової допомоги частинами таке повернення здійснюється не рідше одного разу на квартал).

Таким чином, враховуючи умови п.п. 3.1., 4.1. та 4.3. договору №БП2019-1204 від року, сторонами був визначений строк повернення позики, який сплинув 01.08.2019р., та за період з дня укладення договору №БП2019-1204 від 12.04.2019 року до дня розгляду справи позичальник не розрахувався з позикодавцем ані повністю, ані частково.

Відповідач доказів перерахування боргу в сумі 300 000 грн станом на день розгляду спору не подав, тому позовні вимоги про стягнення 300 000 грн підлягають задоволенню в повному розмірі.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньоївідмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки (в тому числі і пені); відшкодування збитків.

Штрафними санкціями за вимогами статті 230 Господарського Кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарськихвідносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського Кодексу України зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкоюНаціонального банку України за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України", що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі загальної подвійної облікової ставки.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов"язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано.

Згідно з п.п.6.1. та 6.2. договору №БП2019-1204 від 12.04.2019 року позичальник несе відповідальність відповідно до чинного законодавства в разі неповернення (неповного, несвоєчасного повернення) фінансової допомоги в строк, передбачений п. 3.1. Договору. У випадку несвоєчасного повернення поворотної фінансової допомоги позичальник сплачує Позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення.

Згідно з ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, позивач нарахував 46952,93 грн пені за період з 02.08.2019 по 02.02.2022 (з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГК України), 60208,47 грн втрат від інфляції та 23079,45грн 3% річних за період з 02.08.2019 до 23.02.2022 (з урахуванням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що вони виконані правильно, тому позовні вимоги про стягнення 46952,93 грн пені, 60208,47 грн втрат від інфляції та 23079,45грн 3% річних підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, заявлений позивачем позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Фермерського господарства "ДІАМАНТ" (код 25422920, комплекс будівель та споруд №3 Калачівська сільрада, Тарутинський район, Одеська область,68525) на користь Приватного підприємства "ТІМУРАГРО" (код 37163073, проспект Миру, будинок 7, Тарутине, Тарутинський район, Одеська область, 68500) 300000грн основного боргу, 60208,47 грн втрат від інфляції, 46952,93 грн пені, 23079,45 грн 3% річних та 6453,61грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 10 листопада 2022 р.

Суддя В.В. Литвинова