ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022м. ДніпроСправа № 904/3940/19 (904/2236/22)
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросахінвест-2002" (49054, м.Дніпро, Кіровський район, проспект Олександра Поля, буд.101, ідентифікаційний номер юридичної особи 31870837)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м.Київ, пр.Науки, буд.8, ідентифікаційний номер юридичної особи 32104254)

про стягнення заборгованості за договором поставки

Суддя Суховаров А.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/3940/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" (49054, м.Дніпро, Кіровський район, проспект Олександра Поля, буд.101, ідентифікаційний номер юридичної особи 31870837) на стадії ліквідації.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросахінвест-2002" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки в сумі 42 845,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення від 03.02.2022, прийняте господарським судом Дніпропетровської області за результатом розгляду справи №904/3940/19(904/8697/22) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" про стягнення заборгованості, інфляційних та 3% річних за договором поставки №14736К від 01.07.2017 на загальну суму 315 483, 60 грн. виконано відповідачем 31.05.2022, у зв`язку з чим згідно приписів ч.2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховано до сплати відповідачу 3% річних за період з 23.10.2021 по 31.05.2022 у розмірі 4 227, 21 грн. та інфляційні за період з жовтня 2021 року по травень 2022 року у розмірі 38 618, 67 грн., що підлягають стягненню з відповідача за відповідним рішенням суду.

Ухвалою від 04.08.2022 господарський суд прийняв справу №904/3940/19(904/2236/22) до розгляду в межах справи №904/3940/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросахінвест-2002" (49054, м.Дніпро, Кіровський район, проспект Олександра Поля, буд.101, ідентифікаційний номер юридичної особи 31870837), призначив справу №904/3940/19(904/2236/22) до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Разом з тим, за змістом ухвали суду від 04.08.2022 господарський суд зобов`язав відповідача в порядку статті 251 Господарського процесуального кодексу України надати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання (вручення) ухвали про відкриття провадження у справі; позивача - в порядку статті 251 Господарського процесуального кодексу України надати відповідь на відзив протягом 10 днів з дня отримання (вручення) відзиву на позовну заяву; відповідача - в порядку статті 251 Господарського процесуального кодексу України надати заперечення на відзив протягом 10 днів з дня отримання (вручення) відповіді на відзив.

13.09.2022 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, за змістом якого позивач просить стягнути з відповідача 4 500, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

26.09.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач просить суд зобов`язати ТОВ "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" надіслати повторно копію позовної заяви з додатками па поштову адресу ТОВ "ЕКО" (03049, м. Київ, вул. Івана Огієнка, 15А) та надати відповідачу час для подання заперечень на позовну заяву ТОВ "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" у справі №904/3940/19(904/2236/22), оскільки на адресу ТОВ "ЕКО" не надходив вищевказаний позов ТОВ "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" з додатками, а можливість ознайомитись з позовними матералами в приміщенні господарського суду Дніпропетровської області відсутня, з огляду на запровадження воєнного стану в Україні. Разом з тим, за змістом наданого відзиву на позов, відповідач заперечує проти стягнення з відповідача штрафних санкцій, посилаючись на лист Торгово-промислової Палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким підтверджено настання форс-мажорних обставин, запроваджених з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалою суду від 03.10.2022 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОСАХІНВЕСТ-2002» надіслати повторно копію позовної заяви з додатками на поштову адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (03049, м. Київ, вул. Івана Огієнка, 15А) відмовлен; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОСАХІНВЕСТ-2002» надіслати копію позовної заяви з додатками на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» - .

13.10.2022 від позивача надійшов лист, за змістом якого позивачем долучено до матеріалів справи докази направлення копії позовної заяви з додатками на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО».

17.10.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, а також заперечує проти тверджень відповідача в частині безпідставності здійснених позивачем нарахувань 3% річних та інфляційних за наявності форс-мажорних обставин.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України господарсикм судом прийнято рішення по справі.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" (позивачем/постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (відповідачем/покупцем), укладено договір поставки №14736К (далі - Договір), згідно якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, погоджених сторонами у цьому Договорі (п.2.1 Договору).

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами накладної та іншої обов`язкової визначеної чинним законодавством України товарно-супровідної документації на товар (п.3.1 Договору).

Покупець оплачує поставлений постачальником товар до закінчення 67 (шести десяти семи) календарних днів з дати поставки товару постачальником (пп.8.1.1. Договору, в редакції протоколу розбіжностей від 01.07.2017).

На виконання умов договору у період з 24.07.2017 по 12.03.2018 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 6 955 476, 95 грн., вартість якого частково сплачена відповідачем, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача суми 233 777, 72 грн. основного боргу, а також нарахованих згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 11.04.2018 по 22.10.2021 суми 24 671, 09 грн. 3% річних та 57 034, 79 грн. інфляційних за період з квітня 2018 року по жовтень 2021 року, а також витрат на правову допомогу у розмірі 25 500, 00 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 по справі №904/3940/19(904/8697/22) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" задоволено в повному обсязі, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСАХІНВЕСТ-2002" суму 233 777, 72 грн. основного боргу, 24 671, 09 грн. 3% річних, 57 034, 79 грн. інфляційних, 25 500, 00 грн. витрат на правничу допомогу, 4 733, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

На виконання вказаного рішення 09.03.2022 господарським судом Дніпропетровської області видано відповідний наказ по справі №904/3940/19(904/8697/22).

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2022 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 по справі №904/3940/19(904/8697/22) залишено без змін.

З огляду на те, що погашення заборгованості за рішенням суду 31.05.2016 по справі №904/3940/19(904/8697/22) здійснено відповідачем 31.05.2022, а при здійсненні розрахунку 3% річних та інфляційних у справі №904/3940/19(904/8697/22) позивачем розраховано 3% річних за період з 11.04.2018 по 22.10.2021 та інфляційні за період з квітня 2018 року по жовтень 2021 року, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних за період з 23.10.2021 по 31.05.2022 у розмірі 4 227, 21 грн. та інфляційних за період з жовтня 2021 року по травень 2022 року у розмірі 38 618, 67 грн., нарахованих у відповідності до приписів ч.2 ст. 625 ЦК України.

На час розгляду спору відповідач не надав господарському суду доказів добровільної сплати спірної суми 3% річних та інфляційних нарахувань.

дослідивши матеріали справи, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позивача про стягненння з відповідача 3% річних та інфляційних з наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 по справі №904/3940/19(904/8697/22) встановлено факт укладення між сторонами Договору №14736К від 01.07.2017, поставки позивачем обумовленого Договором товару, а також порушення відповідачем зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Положеннями ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом загальних положень щодо виконання зобов`язань, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України установлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 598, ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до стаття 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Перевіривши здійснені позивачем нарахування, суд вважає їх обґрунтованими вірно розрахованими, а отже такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно форс-мажорних обставин, про які зазначає відповідач в обгрнтування своїх заперечень щодо заявлених до стягнення позивачем 3% річних та інфляційних, суд зазначає наступне.

Договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями чч. 1-3 ст. 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За приписами ст. 525-526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 № 2263-IX.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 12.08.2022 № 7664, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» від 15.08.2022 № 2500-IX, який набрав чинності 17.08.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Таким чином, станом на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 21.11.2022.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі по тексту - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).".

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 зазначеного Закону, ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Статтею 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 № 44(5) (далі - Регламент), передбачено, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до ст. 6.2 Регламенту, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 219 ГК України, сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за Договором були порушені / невиконані та причину такого невиконання.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Між тим, господарський суд вказує, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

Крім того, господарський суд зазначає, що пунктом 11.3. Договору передбачено, що сторона, яка не може виконати зобов 'язання в результаті дії форс-мажору, зобов 'язана в письмовій формі повідомити про це іншій стороні протягом 7 (семи) календарних днів.

За змітсом пункту 11.3 Договору належним доказом наявності обставин не переробної сили та тривалості їх дії є свідоцтво (довідка) Торгово-промислової палати або іншого спеціально для цього уповноваженого органу.

Всупереч викладеному, матеріали справи не містять як свідоцтва (довідка), виданого Торгово-промисловою палатою України чи іншим спеціально для цього уповноваженим органом, що засвідчують наявність форс-мажорних обставин, які впливають на реальну можливість виконання зобов`язань відповідача саме за договором про постачання електричної енергії споживачу №14736К від 01.07.2017, так і листа відповідача з повідомленням позивача у строк, передбачений п.11.3. Договору, про настання форс-мажорних обставин.

Крім того, господарський суд вказує, що відповідно до ст. 617 ЦК України форс-мажор (він же обставини непереборної сили) звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань. Платежі, встановлені у ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, як, наприклад, статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у п. 27, 28 постанови від 12.02.2020 по справі №917/1421/18 зробив висновок про те, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а становлять спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу належить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ними утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, 3% річних та інфляційні втрати є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, що виключає наявність підстав для звільнення відповідача від сплати сплати 3% річних та інфляційних.

З огляду на викладене, заперчення відповідача щодо безпідставності стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних за наявності форс-мажорних обставин відхиляються судом.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката, позивачем надано наступні докази:

- договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 18.10.2021 року з Додатком №4 від 18.10.2021;

- акт приймання-передачі №5 наданої професійної правничої (правової) допомоги від 07.09.2022 року на суму 4 000, 00 грн.;

- рахунок на оплату №07/01-09/2022 від 07.09.2022;

- платіжне доручення №5 від 08.09.2022 на суму 4 000, 00 грн.;

- свідоцтво Ясир Д.І. про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №947 від 05.06.2013;

- докази напрвлення заяви на дресу відповідача.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до пункту 1.1 Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 18.10.2021 ТОВ"АГРОСАХІНВЕСТ-2002" (клієнт) доручає, а Адвокатське об`єднання «Адвіс» (адвокатське об`єднання) бере на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги адвокатами Об`єднання клієнту та/або підзахисному.

За змістом положень пункту 2 Додатку №1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 31.12.2021 року адвокатське об`єднання в рамках цього Додатку №1 та Договору зобов`язується:

2.1. вивчити надані Клієнтом та виявлені самостійно Адвокатським об`єднанням наявні матеріали, щодо питання, зазначеного в п.1 цього Додатку, зробити юридичний аналіз правової ситуації, дослідити нову судову практику з цього питання та надати Клієнтові докладний її аналіз в довільній формі про фактичні обставини справи і наведенням шляхів для забезпечення правового захисту Клієнта її правовому полі;

2.2. забезпечити виконання всіх дій, необхідних для подання та прийняття судом першої інстанції до розі ляду господарського позову (позовної заяви), суть та предмет якої зазначений у пункті 1 Додатку, а саме: визначення підстав і предмету позову, визначення та збір доказів на обґрунтування позовних вимог, підготовка додатків до позовної заяви, складання позовної заяви, тощо.

2.3. забезпечити виконання всіх дій, необхідних для супроводження в суді першої інстанції судового спору, суть та предмет якого, зазначений у пункті 1 Додатку, а саме: забезпечення ознайомлення із всіма матеріалами справи; забезпечення підготовки всіх необхідних процесуальних документів в рамках захисту інтересів Клієнта в суді першої інстанції, підготовка необхідних відповідно до стадії процесу документів: відповідей на відзив, заперечень, уточнень, заяв, скарг, клопотань, тощо, забезпечення представництва інтересів Клієнта в судових засіданнях суду першої інстанції, при необхідності в рамках цього спору перед громадянами та юридичними особами, тощо.

Сторони погодили, що вартість юридичних послуг за пунктами 2.1. та 2.2. Додатку №1 складає 4 000,00 грн. (чотири тисячі гривень 00 коп.), без ПДВ (п.3 Додатку №1 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 18.10.2021).

Відповідно до ч.ч.1 - 3 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з наданого позивачем акту приймання-передачі №1 наданої професійної правничої (правової) допомоги від 07.09.2022, адвокатським об`єднанням надано наступні послуги:

- визачення правової позиції у справі про стягнення нарахованих збитків від інфляції та 3% річних на суму заборгованості за договром поставки №14736К від 01.07.2017 з урахванням обставин, втсновлених у рішенні Гоподараського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 у справі №904/3940/19(904/8697/21) - 0,5 год. - 500,00 грн.;

- складання та оформлення позовної заяви про стягнення збитків від інфляції та 3% річних на суму заборгованості за договром поставки №14736К від 01.07.2017, яка була підставою для відкриття провадження у справі №904/3940/19(904/8697/21) разом із відповідним розразхунком збитків від інфляції та 3% річних - 3 год. - 3 000, 00 грн.;

- підготовка докментів, що додаються до позовної заяви (копіювання, систематизація, комплетування) - 0,5 год. - 500, 00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись положеннями вищезазначених норм відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Верховний Суд також неодноразово вказував на те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, при визначені розміру правничої допомоги суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, свобода сторін у визначенні розміру на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Тобто, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання.

При цьому вирішуючи питання розподілу судових витрат за надання правової допомоги, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи розумність цих витрат.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, господарський суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співрозмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості, оскільки формування позовної заяви про стягнення з відповідача суми 3% річних та інфляційних у справі щодо поставки товару, на підставі рішення господарського суду, не вимагають значного обсягу юридичної і технічної роботи, в той час як визначення правової позиції у справі належить до обсягу роботи, яку виконано під час скаладання позову, а копіювання та систематизація додатків до позову є технічною роботою, та не потребує спеціальних юридичних знань.

Врахувавши викладене, суд з урахуванням таких критеріїв як справедливість, добросовісність, розумність, принципи співмірності та розумності судових витрат, складність цієї справи, у відповідності до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, доходить висновку про можливість зменшення суму витрат на правову допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу, поклавши іншу частину таких витрат на позивача.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросахінвест-2002" (49054, м.Дніпро, Кіровський район, проспект Олександра Поля, буд.101, ідентифікаційний номер юридичної особи 31870837) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м.Київ, пр.Науки, буд.8, ідентифікаційний номер юридичної особи 32104254) про стягнення суми 4 227, 21 грн. 3% річних, 38 618, 67 грн. інфляційних, 4 500, 00 грн. витрат на правничу допомогу, 2 481, 00 грн. витрат по сплаті судового збору задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м.Київ, пр.Науки, буд.8, ідентифікаційний номер юридичної особи 32104254) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросахінвест-2002" (49054, м.Дніпро, Кіровський район, проспект Олександра Поля, буд.101, ідентифікаційний номер юридичної особи 31870837) суму 4 227, 21 грн. 3% річних, 38 618, 67 грн. інфляційних, 3 000, 00 грн. витрат на правничу допомогу, 2 481, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскарженим протягом цього строку до Центрального апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя А.В. Суховаров