номер провадження справи 27/65/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2022 Справа № 908/893/22

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової Світлани Сергіївни, при секретарі судового засідання Бичківській О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Керівника Коростенської окружної прокуратури Житомирської області (11500 Житомирська область, м. Коростень, вул. Чорнобиля, 10, ідентифікаційний код юридичної особи 02909950) в інтересах держави в особі Коростенської міської ради (1150 Житомирська область, м. Коростень, вул. Грушевського, 22, ідентифікаційний код юридичної особи 13576977), Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня (11500 Житомирська область, м. Коростень, вул. Грушевського, 23, ідентифікаційний код юридичної особи 03364889)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія (69096 м. Запоріжжя, вул. Гребельна, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 43621716)

про визнання недійсними додаткові угоди та стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 635 268 грн. 00 коп.

за участю

від прокуратури: Стешенко В.Є., посвідчення № 058619 від 14.12.2020

представника позивачів: не прибув

представник відповідача: не прибув

СУТЬ СПОРУ:

Керівник Коростенської окружної прокуратури Житомирської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Коростенської міської ради, Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія про:

- визнання недійсною додаткову угоду № 2 від 22.04.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП місти Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія;

- визнання недійсною додаткову угоду № 3 від 19.05.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія;

- визнання недійсною додаткову угоду № 5 від 29.10.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія;

- визнання недійсною додаткову угоду № 6 від 09.11.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія () на користь КВГП міста Коростеня () безпідставно отримані кошти в сумі 635 268 грн.;

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 21.06.2022 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/893/22 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 27.06.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/893/22, присвоєно справі номер провадження 27/65/22. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче провадження призначено на 25.07.2022.

Ухвалою суду від 25.07.2022 продовжено строк підготовчого провадження, засідання суду призначено на 31.08.2022.

Ухвалою суду від 31.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 21.09.2022.

Ухвалою суду від 21.09.2022 розгляд справи по суті відкладався в порядку статті 216 ч.2 ГПК України на 26.10.2022.

У судовому засіданні 26.10.202 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося повне фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено учасникам справи їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник прокуратури в судовому засіданні 26.10.2022 підтримав позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві. Просив суд задовольнити позовні вимоги та визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 22.04.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП місти Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія; визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 19.05.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія; визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 29.10.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія; визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 09.11.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія () на користь КВГП міста Коростеня () безпідставно отримані кошти в сумі 635 268 грн.

Представник Коростенської міської ради та Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня жодного разу в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судових засідань були повідомлені своєчасно та належним чином. Своїм правом бути присутніми у судовому засіданні не скористалися, неодноразово надсилали на адресу суду заяви про розгляд справи № 908/893/22 без участі їх представників.

Представник відповідача у судове засідання жодного разу не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв. Клопотань про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило, письмового відзиву не надано. Про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення на його адресу відповідних ухвал суду. Своїм правом бути присутнім у судовому засіданні відповідач не скористався.

Ухвали суду від 27.06.2022, 25.07.2022, 31.08.2022, 21.09.2022, які були направлені на адресу відповідача - 69096 м. Запоріжжя, вул. Гребельна, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 43621716, повернулися на адресу суду з відміткою засобу поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Повернення відправлень, від яких відмовився адресат або вручення яких неможливе, повинне здійснюватися негайно.

Отже, у разі, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. За змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18). Тож відповідач не був позбавлений можливості ознайомитися з ухвалою суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином, сам лише факт неотримання поштової кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для кореспонденції (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 44/227-б).

Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 по справі № 911/3142/19, відповідно до яких направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Суд зважає на положення ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, п.п. 4 та 5 ч. 6 якої визначено, що днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, та Господарського процесуального кодексу України, що також підтверджується штемпелем суду про відправлення вихідної кореспонденції на звороті відповідних судових процесуальних документів.

Судом також враховано, що про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі сторони могли дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України Єдиний державний реєстр судових рішень: //reyestr. court. gov. ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України Про доступ до судових рішень № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобов`язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статей 182, 183 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами, за відсутністю позивачів та відповідача.

Розглянувши матеріали справи та фактичні обставини справи, вислухавши представника прокуратури, суд

УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених цим Законом. Згідно з частиною третьою статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Враховуючи, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права" передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

При цьому, на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

З висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у підпунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, слідує, що для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

За приписами частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Аналіз положень статті 53 Кодексу у взаємозв`язку зі змістом частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.

Отже, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, яка означає, що він(орган) знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Означену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) договору, на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСІІЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткових угод про збільшення ціни товару за бензин та дизельне паливо після укладення договору про закупівлю, не сприяє раціональному та ефективному використанню бюджетних коштів і створює загрозу порушення інтересів держави.

Як наслідок, укладення додаткових угод з порушенням вимог законодавства може призвести до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу порушення інтересів держави у бюджетній сфері.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі», одним з принципів публічних закупівель є максимальна економія, ефективність та

пропорційність. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Постановою Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №915/1868/18 звертається увага на те, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результати закупівлі невизначеними та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі».

Укладення між ТОВ «ТД МТК» та КВІТІ міста Коростеня додаткових угод про збільшення ціни за товар за відсутності підстав для цього та зменшення його кількості жодним чином не відповідає принципу максимальної економії та ефективності, спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було досягнуто під час підписання договору.

Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена па максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість всім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

З наведеного слідує, що перемога у тендері (закупівлі за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення шляхом укладення додаткової угоди є нечесною і недобросовісною практикою з боку продавця, призводить до

Результатом таких дій відповідача стало не лише необґрунтоване підвищення ціни на товар, що саме по собі суперечить принципу економії бюджетних коштів, а й недоотримання комунальним підприємством нафтопродуктів у тих обсягах, що передбачалися умовами тендерної документації, що в подальшому неминуче призведе до необхідності проведення повторної закупівлі палива задля покриття його дефіциту, а отже і до залучення додаткових коштів бюджету Коростенської міської ради.

Відтак, проведення процедури публічних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства у даному випадку порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтерес) відповідає функціям прокурора (аналогічних висновків притримується також суд касаційної інстанції, що відображено в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 по справі №913/166/19).

Таким чином у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.

Згідно статуту Комунального виробничо-господарського підприємства м. Коростень, затвердженого рішенням двадцятої сесії Коростенської міської ради VII скликання від 24.05.2018 № 1059, засновником КВІТІ міста Коростеня є Коростенська міська рада.

Відповідно до п. 1.3 Статуту, власність підприємства є спільного комунальною власністю територіальної громади міста Коростеня в особі Коростенської міської ради.

Згідно пунктів 3.1, 3.2 Статуту вищим органом управління підприємства є засновник в особі Коростенської міської ради, яка здійснює управління та контроль за господарсько-фінансовою діяльністю підприємства.

Пунктами 1.1., 1.3 статуту зазначено, що Комунальне виробничо-господарське підприємство, створене Коростенською міською радою відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом реорганізації виробничого об`єднання житлово-комунального господарства та побутового обслуговування.

Відповідно до положень статуту, предметом діяльності підприємства с забезпечення своєчасного обслуговування населення та підприємств міста Коростеня в частині проведення заходів для підтримання належного технічно-експлуатаційного, санітарно-екологічного стану, проведенню благоустрою міста.

Джерелом формування майна підприємства, серед іншого, є дотації з бюджету.

Згідно п. 3.6. статуту, виконавчий комітет Коростенської міської ради та його структурні підрозділи здійснюють контроль за господарсько-фінансовою діяльністю підприємства.

Тобто, Коростенська міська рада є органом, уповноваженим здійснювати функції контролю у даних правовідносинах.

Відповідно до ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Частиною 1 статті 143 Конституції України визначено, що територіальні громади селища безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

У Конституції України (ст. 142) та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 16) визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 144 Конституції України, ч. З ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України тобто виключно в інтересах територіальної громади.

Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 БК України має бути дотримано принцип ефективності та результативності при складанні та виконанні бюджетів, де усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання послуг, гарантованих державою, при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) угод, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Порушення економічних (майнових) інтересів держави, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням бюджетних коштів та бездіяльність позивача (Коростенської міської ради) полягає у наступному.

Так, Коростенська міська рада, яка є розпорядником бюджетних коштів (за рахунок яких здійснювалася закупівля бензину та дизельного палива за договором), що уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, здійснення видатків бюджету, зобов`язана ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері та у сфері публічних закупівель.

Порушення норм законодавства у сфері публічних закупівель у зв`язку з укладенням з порушенням вимог закону додаткових угод, призвело до безпідставної зміни істотних умов договору після його укладення та збільшення ціни за одиницю товару, покладення на бюджетну установу економічно невигідних зобов`язань щодо необгрунтованого витрачання бюджетних коштів.

Метою Закону України «Про публічні закупівлі» є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. До основних принципів публічних закупівель віднесено зокрема, їх максимальна економія та ефективність.

Виконання зобов`язань за додатковими угодами до договору, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 5 даного Закону.

Стосовно представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 (справа № 915/20/18) зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (п. 7. 23). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13.02.19 у справі №914/225/1 8.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові ВСУ від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 «проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора».

Таким чином, використання коштів місцевого бюджету з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, якими за ст. 142 Конституції України, у тому числі, є кошти місцевих бюджетів, що у свою чергу, завдає шкоду інтересам держави, яка згідно ст. 7 Конституції України гарантує місцеве самоврядування.

Відповідно до положень ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування» орган місцевого самоврядування мас право звернутись до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Порушенням інтересів держави у випадку є те, що КВГП міста Коростеня, яке уповноважене на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, зобов`язане ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері та сфері публічних закупівель.

Коростенська міська рада з листом щодо повернення надміру сплачених коштів до ТОВ «Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія» не зверталась.

У прокуратури наявні підстави для представництва з огляду на незаконне використання бюджетних коштів шляхом укладення додаткової угоди, на підставі якої сплачено кошти у надмірній сумі, і невжиття КВГП міста Коростеня та Коростенською міською радого, як органом уповноваженим на розпорядження бюджетних коштів у спірних правовідносинах, заходів щодо усунення таких порушень.

Отже, незважаючи на те, що прокурором було повідомлено КВІТІ міста Коростеня та Коростенську міську раду про допущені порушення при укладенні додаткових угод, ані КВІТІ міста Коростеня, ані орган місцевого самоврядування не вжив жодних заходів для захисту інтересів держави.

Таким чином, підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень - Коростенської міської ради, його бездіяльність щодо захисту порушених майнових прав та економічних інтересів територіальної громади з цих питань. Орган місцевого самоврядування усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, тобто не здійснює належним чином свої повноваження у даних правовідносинах.

Згідно правової позиції Верховного суду, висловленої в ухвалі від 10.07.2018 у справі №812/1689/16, «не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, мас відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Згідно відомостей офіційної веб-сторінки Судової влади України, ані Коростенською міською радою, ані Комунальним виробничо-господарським підприємством міста Коростеня жодних позовів до відповідача про визнання недійними додаткових угод та стягнення коштів не пред`явлено.

Велика Палата Верховного Суду України у рішенні від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначає, що сам факт не звернення до суду уповноваженого органу державної влади з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити державні інтереси, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Оскільки, вказаним суб`єктом владних повноважень належних та достатніх заходів реагування з мстою повного захисту інтересів держави, забезпечення належного регулювання правовідносин у зазначеній сфері не вжито, зазначений позов пред`являється прокурором в інтересах держави в особі вказаного органу.

Викладене вказує на усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних повноважень, свідчить про нездійснення ним захисту інтересів держави та є підставою для пред`явлення нього позову прокурором в інтересах держави в особі Коростенської міської ради та комунального виробничо-господарського міста Коростеня.

Також, слід звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, якою у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зокрема п. 80, згідно якого невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Так, пунктами 37-39 вказаної постанови роз`яснено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обгрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду пов`язують кваліфікацію поведінки компетентного органу як бездіяльність, що породжує у прокурора право на звернення до суду в інтересах держави, із сукупністю таких обставин: поінформованість відповідного органу про факт порушень, наявність у останнього достатнього часу для захисту інтересів держави з моменту, коли стало відомо про відповідні порушення, факт вчинення належних процесуальних дій для захисту інтересів держави в суді.

З урахуванням висновків зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурором дотримано порядок звернення з позовною заявою, визначений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідні повідомлення 22.02.2022 за № 88-1 337вих-22 та № 88-1338вих-22 направлені окружною прокуратурою на адресу Коростенської міської ради та Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня, що підтверджує надання прокурором розумного строку уповноваженим органам для можливості відреагувати на порушення інтересів держави, вжити заходів до їх усунення.

Окружною прокуратурою повторно 19.05.2022 скеровано до Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня повідомлення у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» за № 88-2143вих-22.

Разом з тим, згідно інформації Коростенської міської ради від 16.06.2022 за № 02-17/1175, заходи цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з позовною заявою до ТОВ «Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія» щодо визнання недійсними додаткових угод та стягнення надмірно сплачених коштів останньою не вживалися.

Відповідно до даних Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня від 16.06.2022 за № 313, у Замовника не було підстав вважати, що надані Постачальником висновки Торгово-промислових палат, які стали підставою для внесення змін до Договору №127 від 07.04.2021, є недостатніми для внесення відповідних змін.

Окружною прокуратурою 06.06.2022 направлено па адресу Коростенської міської ради та Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня повідомлення за № 88-2466вих-22 про те, що окружна прокуратура звертається до господарського суду Запорізької області з позовною заявою в інтересах держави в особі Коростенської міської ради, Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня міста Коростеня до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія» про визнання недійними додаткових угод та стягнення надмірно сплачених коштів в розмірі 635 268 грн.

Зверненню прокурора з даним позовом передувало відповідне листування з позивачами, з яких вбачається, що останні були достеменно обізнані з фактом порушення законодавства у сфері державних закупівель, у позивачів було достатньо часу для вжиття будь-яких заходів з метою реагування на порушення інтересів держави з огляду на опрацювання та надання відповідей на листи прокуратури до пред`явлення прокурором позову у даній справі, проте позивачі самостійно не захистили інтереси держави в суді.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Позов прокурором направлено до суду 21.06.2022.

Суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.01.2021 у справі № 927/468/20, відповідно до якого проміжок часу, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав до органу, уповноваженого на виконання функцій держави, та поданням позову у справі, не завжди є вирішальним у питанні дотримання прокурором приписів ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, прокурором дотримано приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Коростенською окружною прокуратурою, за результатами опрацювання відомостей вебпорталу Уповноваженого органу з питань закупівель виявлено факт порушення інтересів держави внаслідок незаконного підвищення ціни товару, визначеної в договорі про закупівлю.

Прокуратурою встановлено, що 22.01.2021 на веб-сайті електронної системи публічних закупівель «Рrozorro» (режим доступу: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2021-01-22-002340-c) Комунальним виробничо-господарським підприємством міста Коростеня оприлюднено оголошення № UА-2021-01-22-002340-с про проведення відкритих торгів па закупівлю нафти і дистилятів (ДК 021:2015:09130000-9), зокрема, бензину А-92 у кількості 80 000 літрів, бензину А-95 у кількості 40 000 літрів та дизельного палива у кількості 120 000 літрів з очікуваною вартістю 6 006 000, 00 грн. з ПДВ.

Відповідно до протоколу засідання тендерного комітету Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня від 26.03.2021 за № 29, відповідача визначено переможцем торгів, з яким 07.04.2021 укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 127 на загальну суму 6 004 800 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 4.4 договору, загальна сума договору становить 6004800,00 грн., у т.ч. ПДВ (20%)-100 800,00 грн.

Згідно п. 4.2 договору, ціна за товар зазначена в додатку № 1 до договору.

Відповідно до Специфікації, що с додатком № 1 та невід`ємною частиною договору № 127 від 07.04.2021, передбачається поставка 6 000 літрів бензину А-95 за ціною 26,40 грн./літр загальною вартістю 158 400,00 грн., 90 000 літрів бензину А-92 за ціною 24,96 грн./літр та загальною вартістю 2 246 400,00 грн., 150 000 літрів дизельного палива за ціною 24,00 грн./літр та загальною вартістю 3600 000,00 гривень, а всього на суму 6 004 800,00 грн.

У тендерній пропозиції відповідач від 19.02.2021 № б/н, яка оприлюднена па інтернет-ресурсі «Prozorro», зазначив та підписав зобов`язання про те, що вивчивши тендерну документацію та технічні вимоги, він має можливість та погоджується виконати вимоги замовника та договору на умовах, зазначених у цій пропозиції на загальну суму 6 004 800, 00 грн., а саме, постачати бензин марки А-92 по ціні 24,96 грн./л (з ПДВ) на загальну суму 2246400,00 грн. (з ПДВ), бензин марки А-95 по ціні 26,40 грн./л (з ПДВ) па загальну суму 158 400, 00 грн. (з ПДВ), дизельне паливо 24, 00 грн./л (з ПДВ) на загальну суму 3 600 000, 00 грн. (з ПДВ).

22.04.2021 між Комунальним виробничо-господарським підприємством міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія укладено додаткову угоду № 2 до Договору № 127 від 07.04.2021, згідно якої внесено зміни до п. 1.2 та специфікації до Договору, внаслідок чого:

ціну бензину марки А-92 збільшено з 24,96 грн. до 27,42 грн. разом з ПДВ, у зв`язку з чим обсяг постачання бензину зменшено до 81015,317л.;

ціну бензину марки А-95 збільшено з 26,40 грн. до 29,04 грн. разом з ПДВ, у зв`язку з чим обсяг постачання бензину зменшено до 5 454,545 л.;

ціну дизельного палива збільшено з 24,00 грн. до 26,40 грн. разом з ПДВ, у зв`язку з чим обсяг постачання дизельного палива зменшено до 135 454, 545 л.

Внесення змін до Договору № 127 від 07.04.2021 обґрунтовано підвищенням ціни на бензин марки А-92, А-95 та дизельне паливо на ринку, на підтвердження чого надано висновок Запорізької Торгово-Промислової Палати № ОИ-7477 від 19.04.2021, в якому наводиться інформація щодо середньо-ринкової вартості бензину марки А-92, дизельного палива в мережах заправок «WOG», «SОСАR», «БРСМ-Нафта», «ОККО», «АМIС», «Shell» та «АВІАС» станом на 19.04.2021.

19.05.2021 між Комунальним виробничо-господарським підприємством міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія укладено додаткову угоду № 3 до Договору № 127 від 07.04.2021, якою внесено зміни до Специфікації, наслідком чого стало:

- ціну бензину марки А-92 збільшено до 29,40 грн. разом з ПДВ, а його кількість відповідно зменшено;

- ціну бензину марки А-95 збільшено до 30,00 грн. разом з ПДВ, а його кількість відповідно зменшено;

- ціну дизельного палива збільшено до 29,04 грн., разом з ПДВ, а його кількість відповідно зменшено.

Внесення змін до Договору № 127 від 07.04.2021 обґрунтовано підвищенням ціни на бензин марки А-92, А-95 та дизельне паливо на ринку, на підтвердження якого надано висновок Запорізької Торгово-Промислової Палати № ОИ-7599 від 12.05.2021, відповідно до якого середньо-ринкова вартість бензину марки А-92, бензину марки А-95, дизельного палива в мережах заправок «WOG», «SOCAR», «БРСМ-Нафта», «ОККО», «АМІС», «Нефтек» та «АВІАС» станом на 12.05.2021 становить: бензину марки А-92 29,48 грн./л, бензину марки А-95-30,59 грн./л., дизельного палива 29,81 грн./л.

29.10.2021 між сторонами укладено додаткову угоду № 5 до Договору № 427 від 07.04.2021, якою внесено зміни до істотних умов договору (Специфікації товару), в результаті яких:

- ціна бензину марки А-92 підвищена до 30,90 грн. разом з ПДВ, а його кількість відповідно зменшено;

- ціна бензину марки А-95 підвищена до 31,50 грн. разом з ПДВ, а його кількість відповідно зменшено;

- ціна дизельного палива підвищена до 30,00 грн. разом з ІІДВ, а його кількість відповідно зменшено.

Внесення змін до Договору № 127 від 07.04.2021 обґрунтовано підвищенням ціни на бензин марки А-92, А-95 та дизельне паливо на ринку, на підтвердження чого надано висновок Запорізької Торгово-Промислової Палати № ОИ-346 від 18.10.2021, в якому зазначено інформацію щодо середньо-ринкової вартості бензину марки А-92, бензину марки А-95 та дизельного палива в мережах заправок «WOG», «SОCAR», «Нафтопромторг», «КLO», «UPG», «ОККО» та «АВІАС» станом на 27.08.2021 та станом на 18.10.2021.

09.11.2021між Комунальним виробничо-господарським підприємством міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія укладено додаткову угону № 6 до Договору № 127 від 07.04.2021, якою внесено зміни до істотних умов договору (Специфікації товару), а саме:

збільшено вартість бензину марки А-92 збільшено до 31, 50 грн. разом з ГІДВ, а його кількість відповідно зменшено;

бензину марки А-95 збільшено до 32, 40 грн. разом з ГІДВ, а його кількість відповідно зменшено;

дизельного палива збільшено до 30, 90 грн. разом з ІІДВ. а його кількість відповідно зменшено.

Внесення змін до Договору № 127 від 07.04.2021 обґрунтовано підвищенням ціни на бензин марки А-92, А-95 та дизельне паливо на ринку, на підтвердження чого надано висновок Торгово-Промислової Палати, без зазначення найменування Палати та дати складення висновку.

До веб-сайту електронної системи публічних закупівель «Ргоzогго» (режим доступу: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2021-01-22-002340-c) Замовником долучено висновок Бердянського невідокремленого відділення Запорізької торгово-промислової Палати № 120 від 27.10.2021, який містить дані про середньо роздрібну ціну на пальне по АЗС України станом на 27.10.2021, що становить для бензину марки А-92 - 31,60 грн./л., бензину марки А-95 - 32,41 грн./л., дизельного палива - 31,27 грн./л.

Згідно ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціпи тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно п. 14.2 договору, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії ( п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

У відповідності до роз`яснення Міністерства економічного розвитку торгівлі України № 3302-06/34307-06 від 27.10.2016 «Щодо зміни істотних умов договору», внесення змін до договору про закупівлю у залежності від коливання ціни товару на ринку повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Згідно з п. 134 постанови Об`єднаної палати Верховного суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 постачальнику треба не лише довести підвищення піни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

При укладенні оспорюваних додаткових угод як єдину підставу для підвищення ціни на бензин та дизельне паливо використано експертні висновки Запорізької Торгово-Промислової Палати № ОИ-7477 від 19.04.2021, № ОИ-7599 від 12.05.2021, № ОИ-346 від 18.10.2021 та копію висновку Бердянського невідокремленого відділення Запорізької Торгово-Промислової Палати за № И-120 від 27.10.2021, які не містять даних про коливання піни в бік збільшення, а свідчать про розмір середніх пін палива в мережах заправок на певну дату.

При цьому, Верховний суд неодноразово зазначав, що документи надані, як підстави для внесення змін до договорів про закупівлю обов`язково мають зазначати відомості про ціну предмету закупівлі на момент укладення Договору.

У кожному випадку належним обґрунтуванням ціни товару буде той документ, який підтверджує факт коливання ціни конкретного предмета закупівлі зокрема, інформація (довідка) або експертний висновок відповідного органу, який має повноваження моніторити ціни на конкретний товар, визначати зміни в цінах на такий товар.

На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація мас бути зазначена діюча ринкова ціна па товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містите окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.

Тобто, не будь-який висновок уповноваженого органу про ціну товару на ринку є належним підтвердженням та підставою для зміни ціни в договорі після його підписання, а лише той, який містить інформацію про коливання ціни такого товару на ринку.

Натомість, висновки, надані відповідачем на підтвердження вартості бензину та дизельного палива на АЗС містять дані щодо вартості лише станом на певну дату та не наводять відомостей про коливання ціпи бензину та дизельного палива па ринку в проміжку часу з дати укладення договору або попередньої додаткової угоди, а тим більше не доводять неможливості виконання договору та не прогнозованого характеру зміни ціни на закуповувані товари.

Оскільки, вище перелічені експертні висновки торгово-промислових палат не відображають інформацію, яка надає можливість прослідкувати динаміку цін, а отже встановити її зміни у бік збільшення чи зменшення, останні не можуть виступати в якості належного і беззаперечного підтвердження коливання піни на бензин та дизельне паливо на ринку та не можуть розцінюватися достатнім обґрунтуванням необхідності внесення змін до договору № 127 від 07.04.2021 в частині збільшення ціни та відповідно зменшення обсягу закупівлі.

Крім того, окружною прокуратурою встановлено, що за час дії договору про закупівлю № 127 від 07.04.2021 ринкові ціни на нафтопродукти не змінювалися у тих обсягах, що передбачали б підвищення піни на бензин А-92 на понад 26%, на бензин А-95 - на понад 22%, па дизельне паливо на понад 28%.

Відповідно до інформації Державної служби статистики України, що перебуває у вільному і безперешкодному доступі та розміщена на веб-сайті http://www.ukrstat.gov.ua/operativ/operativ2018/ct/sctp/Arch_sctp_u.htm, середня споживча ціна по Україні:

у березні 2021 року на бензин марки А-92 становила 27,54 гри./літр, па

бензин А95 - 28,65 грн./літр, на дизельне паливо - 27,82 гри./літр;

у квітні 2021 року на бензин марки А-92 становила - 27, 73 грн./л,

бензин марки А-95 - 28, 73 гри., дизельне паливо - 28,08 грн./л;

у травні 2021 року на бензин марки А-92 становила - 28, 16 грн./л, бензин марки А-95 - 29, 14 грн./л, дизельне паливо - 27,94 грн./л.;

у жовтні 2021 року на бензин марки А-92 становила - 29, 97 грн./л, бензин марки А-95 - 30, 90 грн./л, дизельне паливо - 29,40 грн./л.;

у листопаді 2021 року на бензин марки А-92 становила - 30, 80 грн./л, бензин марки А-95 - 31, 77 грн./л, дизельне паливо - 30,58 грн./л.

Згідно даних цього ж веб-ресурсу середні споживчі ціни по Житомирській області за цей же період складали:

у березні 2021 року на бензин марки А-92 - 28,24 грн./літр, на бензин А95 - 29,23 грн./літр, на дизельне паливо - 28,65 грн./літр;

у квітні 2021 року на бензин марки А-92 28,16 грн./літр, бензин марки А95-28,98 грн./літр, дизельне паливо - 29,1 2 грн./літр;

у травні 2021 року на бензин марки А-92 - 28,53 грн./літр, бензин марки А-95 - 29,47 грн./літр, дизельне паливо - 28,26 грн./літр;

у жовтні 2021 року на бензин марки А-92 - 30,31 грн./літр, бензин марки А-95 - 31,16 грн./літр, дизельне паливо 30,08 грн./літр;

у листопаді 2021 року на бензин марки А-92 - 31,07 грн./літр, бензин марки А-95 - 31,86 грн./л, дизельне паливо 30,88 грн./л.

Крім того, відповідно до даних загальнодоступного веб-сайту https://index.minfin.com.ua/fuel, на якому розміщується актуальна інформація щодо індексів цін на пальне по Україні:

1. ціна бензину марки А-92 становила:

07.04.2021 -27,71 грн.;

22.04.2021 -27,77 грн.;

19.05.2021 -28,22 грн.;

29.10.2021 -30,83 грн.;

09.11.2021 - 30, 87 грн.;

2. ціна бензину марки А - 95 становила:

07.04.2021 -28,58 грн.;

22.04.2021 -28,64 грн.;

19.05.2021 -29,04 грн.;

29.10.2021 -31,74 грн.;

09.11.2021 -31,83 грн.;

3. ціна дизельного палива становила:

07.04.2021 - 28,25 грн.;

22.04.2021 - 28,22 грн.;

19.05.2021-27,36 грн.;

29.10.2021 -30,63 грн.;

09.11.2021 - 30,61 грн.

З наведеного вбачається, що в проміжок часу між укладенням договору № 127 від 07.04.2021 та додаткової угоди до нього № 2 від 22.04.2021 фактичне зростання ринкових цін на бензин А-92 не перевищувало 1% (згідно відомостей Держстату про середні споживчі ціни по Україні 0,68%, згідно даних вебсайту https://minfin.com.ua - 0,21%), на бензин А-95 не перевищувало 0,3% (згідно відомостей Держстату про середні споживчі ціни по Україні 0,27%, згідно даних вебсайту https://minfin.com.ua - 0,2%), на дизельне паливо менше 2% (згідно відомостей Держстату про середні споживчі ціни по Україні 0,27%, про середні споживчі ціни по Житомирській області 1,6%).

Додатковою угодою № 2 від 22.04.2021 до договору № 127 від 07.04.2021 ціна на закуповуваний бензин А-92 підвищена на 9,855%, ціна бензину Л-95, а так само ціна дизельного палива підвищені на 10%, що очевидно не є еквівалентним фактичному коливанню цін.

Таким чином, додаткова угода № 2 від 22.04.2021 до договору № 127 від 07.04.2021 укладена з порушенням імперативних вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» щодо можливості зміни ціни за одиницю товару лише пропорційно фактичному коливанню ринкових цін.

Як вбачається з додаткової угоди № 3 від 19.05.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, ціна бензину А-92 підвищена на 7,22%, ціна бензину А-95 на 3,3%, ціна дизельного палива - на 11,36% у порівнянні з цінами, передбаченими додатковою угодою № 2 від 22.04.2021, що не тільки не відповідає існуючому коливанню цін, а й свідчить про загальне підвищення цін на закуповувані нафтопродукти більше ніж на 10%.

Оскільки додаткові угоди № 3 від 19.05.2021, № 5 від 29.10.2021, № 6 від 09.11.2021 до договору про закупівлю № 127 від 07.04.2021 визначають ціни на закуповувані товари у розмірах, що більше ніж на 10% перевищують ціни за договором про закупівлю № 127 від 07.04.2021, тобто порушують нормативно визначений максимальний ліміт зміни ціни, останні є такими, що укладені всупереч імперативних вимог Закону України «Про публічні закупівлі». Висновок про протиправність оспорюваних додаткових угод знаходить своє підтвердження і у результатах моніторингу закупівлі № UA-2021-01-22-002340-c, проведеної Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області на підставі наказу № 701 від 08.12.2021.

Відповідно до висновку про результати моніторингу закупівлі, затвердженого 30.12.2021. органом державного фінансового контролю за результатами аналізу питання дотримання замовником законодавства у сфері закупівель в частині внесення змін до Договору встановлено, що замовником на порушення вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону та підпункту 2 пункту 14.2 Договору, до Договору укладено додаткову угоду від 22.04.2021 № 2 на збільшення ціни за одиницю товару без документального підтвердження коливання ціни товару на ринку в сторону збільшення його ціни, а також внаслідок укладання додаткових угод від 19.05.2021 року № З, від 29.10.2021 року № 5 та від 09.11.2021 року № 6 перевищено максимальний ліміт щодо зміни ціни, передбачений пунктом 2 частини 5 статті 41 Закону та підпунктом 2 пункту 14.2 Договору.

При цьому, Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області в ході проведення моніторингу 09.12.2021, 15.12.2021 скеровувалися до Замовника запити про надання пояснень та копій документів з приводу встановлених порушень.

Замовником було надані відповідні пояснення, які фактично не містить жодного належного документального підтвердження коливання вартості бензину та дизельного палива, що стало підставою для укладення додаткових угод, а містять лише інформацію, викладену у висновках торгово-промислових палат.

Тобто, сторонами, всупереч інтересам держави, за відсутності на те нормативно визначених підстав, без жодного належно обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на бензин та дизельне паливо, в порушення норм Закону України «Про публічні закупівлі» (чинного на момент укладення договору та здійснення правовідносин) та положень договору про закупівлю, укладено додаткові угоди, згідно яких збільшено піну за одиницю товару непропорційно ринковому коливанню цін та з перевищенням нормативно визначеної верхньої межі для зміни ціпи, а також суттєво зменшено обсяги пального, що планується закупити, та, що в свою чергу не відповідає вимогам тендерної документації.

Що стосується того факту, що відповідач у зв`язку з укладенням додаткових угод зобов`язано поставити меншу кількість товару, ніж було передбачено договором, внаслідок завищення ціни товару, не може стати обґрунтованою підставою для того, щоб визнати такі дії сторін правомірними та такими, що відповідають приписам частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (аналогічна правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 912/898/18).

Здійснюючи розрахунок вартості сплаченого відповідачу за фактично непоставлений товар, окружна прокуратура виходить з обсягів фактично поставлених нафтопродуктів, суми сплачених за них грошових коштів та ціни, що передбачалася договором №127 від 07.04.2021.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України прав і законних інтересів юридичних осіб.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Законом України «Про публічні закупівлі» встановлено правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади, метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно ст.ст. 5, 41 «Про публічні закупівлі», закупівлі здійснюються за такими принципами добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія, ефективність та пропорційність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників та рівне ставлення до них; об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; запобігання корупційним діям і зловживанням. Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України (істотні умови господарського договору), зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;

5) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);

6) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;

7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;

8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.

Судом встановлено, що станом на момент підписання договору сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціна та строк виконання зобов`язань за договором відповідно до вимог частини третьої статті 180 ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі".

У силу вимог ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку.

Згідно ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни після укладання договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання коштів підприємства, які є майном територіальної громади м. Коростень, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі.

Відповідно до ст. 670 ЦК, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно вимог ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за пінами, які існують на момент відшкодування Законом України «І Іро публічні закупівлі» визначено правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальних громад та об`єднаних територіальних громад.

У ч. 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж", якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ст. 669 ЦК України визначено, що кількість товару, яка продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК (правова позиція Об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).

Верховний Суд у справі № 924/1240/18 звернув увагу на те, що укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар за відсутності підстав для цього, визначених Законом, спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору.

Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 3 Закону України "Про публічні закупівлі".

Будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.

Кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (ст. 13 ЦК).

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У ч. 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продажу", якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ст. 669 ЦК України визначено, що кількість товару, яка продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК (правова позиція Об`єднаної палати Верховного Суду, викладена у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).

Приймаючи вищевикладене до уваги, враховуючи недійсність додаткових угод до договору про закупівлю №127 від 07.04.2021, та з огляду на взаємозалежність передбачених ними змін ціни та кількості товару, грошові кошти, отримані відповідачем понад піну, що була визначена у первісному договорі про закупівлю, підлягають поверненню замовнику, як такі, що сплачені за фактично непоставлений товар.

Здійснюючи розрахунок вартості сплаченого відповідачу за фактично непоставлений товар, прокуратура виходила з обсягів фактично поставлених нафтопродуктів, суми сплачених за них грошових коштів та ціни, що передбачалася договором № 127 від 07.04.2021.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем в порушення вимог ст. ст. 526, 629 ЦК України допущено неналежне виконання умов договору № 127 від 07.04.2021, як наслідок, недопоставлено визначену Специфікацією, що є невід`ємною частиною договору, кількість товару та постачальником безпідставно набуто майно (кошти) у сумі 635 268 грн. 00 коп.

Приймаючи вищевикладене до уваги, враховуючи недійсність додаткових угод до договору про закупівлю № 127 від 07.04.2021, та з огляду на взаємозалежність передбачених ними змін ціни та кількості товару, грошові кошти, отримані відповідачем понад піну, що була визначена у первісному договорі про закупівлю, підлягають поверненню замовнику, як такі, що сплачені за фактично непоставлений товар.

Враховуючи, що внесення змін додатковими угодами №№ 2, 3, 5, 6 до договору № 127 від 07.04.2021 вчинено в порушення вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», тобто належним чином не обґрунтовано та суперечать інтересам держави та суспільства в особі Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня, відтак додаткові угоди підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, а кошти, отримані на виконання додаткових угод, підлягають поверненню.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В порядку ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 42,46 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги керівника Коростенської окружної прокуратури Житомирської області, м. Коростень, Житомирська область в інтересах держави в особі Коростенської міської ради, м. Коростень, Житомирська область, Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня, м. Коростень, Житомирська область до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія (69096 м. Запоріжжя задовольнити.

Взнати недійсною додаткову угоду № 2 від 22.04.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП місти Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія.

Визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 19.05.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія.

Визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 29.10.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія.

Визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 09.11.2021 до договору № 127 від 07.04.2021, укладену між КВГП міста Коростеня та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія (69096 м. Запоріжжя, вул. Гребельна, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 43621716) на користь Комунального виробничо-господарського підприємства міста Коростеня (11500 Житомирська область, м. Коростень, вул. Грушевського, 23, ідентифікаційний код юридичної особи 03364889) безпідставно отримані кошти в сумі 635 268 (шістсот тридцять п`ять тисяч двісті шістдесят вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Міжрегіональна Трейдингова Компанія (69096 м. Запоріжжя, вул. Гребельна, буд. 5, ідентифікаційний код юридичної особи 43621716) на користь Житомирської обласної прокуратури (10002 Житомирська область, м. Житомир, вулиця Святослава Ріхтера, 11, , р/р UA0011049 ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) 19 453 (дев`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят три) грн. 02 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення буде складено та підписано 04.11.2022.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.