РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.11.2022Справа № 910/4473/21 (910/570/22)
За позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

про стягнення 534505,70грн.

в межах справи №910/4473/21

За заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

Суддя Мандичев Д.В.

Представники сторін:не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

У провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/4473/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 534 505,70грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.01.2022 вирішено звернутись до Державної міграційної служби України із запитом щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий), за формою, наведеною в додатку 18 до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 22.11.2012 № 1077. Зобов`язано Державну міграційну службу України протягом П`ЯТИ днів з моменту отримання запиту суду надати інформацію про місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації (проживання) якого є АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий).

Так, до Господарського суду міста Києва надійшла довідка Державної міграційної служби України, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 04.07.2022.

20.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про зміну предмету позову.

У судовому засіданні 04.07.2022 судом досліджено заяву позивача про зміну підстав позову.

З огляду на те, що заява позивача про зміну підстав позову відповідає вимогам, встановленим ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, зокрема до неї додано докази направлення примірника такої заяви відповідачу, а також зважаючи на те, що вказана заява подана до суду в межах підготовчого провадження, суд вважає за необхідне прийняти до розгляду відповідну заяву позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 відкладено підготовче засідання на 29.08.2022.

У підготовчому засіданні 29.08.2022 судом були вчинені дії, передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2022 закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті на 21.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2022 відкладено розгляд справи по суті на 10.10.2022

Судове засідання, призначене на 10.10.2022, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Мандичева Д.В у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.10.2022 призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 09.11.2022.

27.10.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про розгляд справи без участі представника.

У судове засідання, призначене на 09.11.2022, сторони не з`явилися.

Ухвала про відкриття провадження у справі була вручена відповідачу 09.06.2022, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 674 з відміткою про вручення відповідної ухвали суду.

Частиною 2 статті 178 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2022, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь яких заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2003 між мною ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами пункту 1 якого позикодавець передає користування гроші в сумі 156 600,00 гривень. Сторони домовились, що вказана сума дорівнює 29 000,00 доларів США по курсу 5,4 грн. за 1 долар США, а її розмір в доларах США є підставою для взаєморозрахунків по цьому договору. Позичальник зобов`язується повернути отримані в користування гроші в обумовлений цим договором строк. При цьому, повинна бути повернена сума, обумовлена в п. 1 гривнями, за курсом обміну на день здійснення повернення в банку, зазначеному позикодавцем (але не нижче курсу, зазначеного в п. 1), або доларами США. Відповідно до вище прийнятої сторонами процедури визначаються розміри сум при виконанні всіх грошових зобов`язань за цим договором.

Пунктом 2 договору передбачено, що зазначена в п. 1 цього договору сума повинна бути повернена не пізніше 23 числа, квітня місяця 2004 року.

У разі прострочення виплати заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором, позичальник зобов`язується виплатити штраф позикодавцю у розмірі 0,5% від неповернених сум за кожний день прострочення повернення.

Позичальник запевняє про можливість виконати всі взяті на себе зобов`язання за цим договором в обумовлений сторонами термін.

Згідно умов Договору у разі невиконання Позичальником своїх зобов`язань, позикодавець має право пред`явити свої вимоги до стягнення в судовому порядку.

Відповідно до п. 5 договору останній вступає в силу з моменту фактичної передачі Позикодавцем Позичальнику суми відповідно до п. 1 під розписку. Цей договір припиняє свою дію після передачі позичальником розписки про виконання позичальником всіх грошових зобов`язань за цим договором.

Згідно з розпискою ОСОБА_2 23.01.2003 отримав від ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 підписаного ним договору позики грошові кошти у сумі 156 600,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 регулюються приписами параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц правовою позицією договір позики, укладений у письмовій формі, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Крім того, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2011 у справі №6-2573св10. Якщо кредитор відмовляється повернути боргову розписку або видати свою розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на те, що сторони умовами договору позики передбачили порядок повернення позики в загальній сумі 156 600,00 грн. за курсом обміну на день здійснення повернення в банку, зазначеному позикодавцем, або доларами США, у строк до 23.04.2004, доказів повернення позики до суду ОСОБА_2 не надано, суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання за спірним договором позики настав.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).

Водночас, ОСОБА_2 не надано суду доказів, які би підтверджували оплату заборгованості перед ОСОБА_1 , та повернення останнью ОСОБА_2 оригіналу розписки. При цьому, в договорі позики від 23.01.2003 передбачено, що останній припиняє свою дію після передачі позичальником розписки про виконання позичальником всіх грошових зобов`язань за цим договором.

Отже, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 23.01.2003 не припинилися та залишаються не виконаними.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).

Відповідно до положень договору позики від 23.01.2003 у разі прострочення виплати заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором, позичальник зобов`язується виплатити штраф позикодавцю у розмірі 0,5% від неповернених сум за кожний день прострочення повернення.

У той же час, розмір договірної штрафної санкції, обрахованої у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожну добу прострочення, за визначенням статті 549 ЦК відповідає поняттю «пеня».

Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 204/5406/17.

Зазначення в угоді неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів). Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17.

Частина 2 статті 258 ЦК Україна передбачає, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суд зауважує, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Із доданого до позовної заяви розрахунку пені слідує, що позивачем здійснено нарахування пені за період з 12.01.2021 по 25.05.2021, а позов до суду поданий 14.01.2022. У той же час, відповідачем заява про застосування строку позовної давності до суду не подавалася.

Таким чином, здійснивши арифметичний перерахунок заявленої до стягнення пені в межах визначеного позивачем періоду та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, суд дійшов висновку про задоволення відповідної позовної вимоги в повному обсязі, оскільки розмір нарахованої позивачем пені не перевищує її розмір за перерахунком суду.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 534 505 (п`ятсот тридцять чотири тисячі п`ятсот п`ять) грн. 70 коп. пені, а також 8 017 (вісім тисяч сімнадцять) грн. 59 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 10.11.2022

Суддя Д.В. Мандичев