ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року Справа № 918/302/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача: Гуменюк І.П.

відповідача: Романюк Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21, ухвалене суддею Андрійчук О.В., повний текст рішення складено 08.07.2022 р.

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-шифер"

про встановлення земельного сервітуту

У квітні 2021 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ТОВ "Волинь-шифер" (відповідач), у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просило встановити земельний сервітут стосовно земельної ділянки площею 0,5750 га, кадастровий номер :00:003:0034, цільове призначення - землі транспорту, правовий режим - на праві постійного користування земельною ділянкою, що знаходиться на території Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області (згідно з технічною документацією), строком на 5 років, оплата сервітуту - 19 707,78 грн в місяць з ПДВ, для експлуатації, обслуговування, ремонту, реконструкції під`їзної колії ТОВ "Волинь-шифер" з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 07.07.2021 у справі №918/302/21 у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.07.2021 у справі № 918/302/21 задоволено заяву ТОВ "Волиньшифер" про вирішення питання щодо розподілу судових витрат, стягнуто з позивача на користь відповідача 56 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2021 рішення Господарського суду Рівненської області від 07.07.2021 залишене без змін; додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 16.07.2021 у справі № 918/302/21 змінено, викладено його п. 1, п. 2 резолютивної частини в редакції: "1. Заяву ТОВ "Волинь-шифер" про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат у справі - задовольнити частково. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на користь ТОВ "Волинь шифер" 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу"; у решті додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 16.07.2021 залишено без змін.

Додатковою постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 задоволено заяву ТОВ "Волинь шифер" про вирішення питання щодо розподілу судових витрат, стягнуто з позивача на користь відповідача 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

18.01.2022 постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду касаційні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-шифер" задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2021, додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021, рішення Господарського суду Рівненської області від 07.07.2021 та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 16.07.2021 у справі № 918/302/21 скасовано. Справу № 918/302/21 направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При новому розгляді рішенням Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" про встановлення земельного сервітуту задоволено частково. Установлено земельний сервітут стосовно земельної ділянки площею 0,5750 га, кадастровий номер :00:003:0034, цільове призначення - землі транспорту, правовий режим - на праві постійного користування земельною ділянкою, що знаходиться на території Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області (згідно з технічною документацією), строком на 5 років, оплата сервітуту 4 926,95 грн в місяць з ПДВ, для експлуатації, обслуговування, ремонту, реконструкції під`їзної колії Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-шифер" з моменту набрання рішенням суду законної сили. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а саме, що стосується плати сервітуту та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги повністю.

Листом №918/302/21/4283/22 від 05 серпня 2022 р. апеляційний господарський суд витребував матеріали справи №918/302/21 з Господарського суду Рівненської області.

15.08.2022 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/302/21.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21, апеляційну скаргу призначено до розгляду.

27.09.2022 р. в системі «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-шифер" сформувало відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. У відзиві просить суд апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21 залишити без задоволення.

У судовому засіданні представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" підтримав доводи апеляційної скарги. Вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального прав, а тому просить ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-шифер" у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав додаткові пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21 позов задоволено частково. Суд першої інстанції зазначив, що сторони визнають встановлення земельного сервітуту як ефективний спосіб врегулювання спірних відносин, та дійшов висновку про наявність підстав для врегулювання використання земельної ділянки позивача, забезпечення такого користування в найменш обтяжливий для позивача спосіб, компенсації його витрат, зважаючи на неможливість відповідача задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном, тобто без встановлення сервітуту.

Суд установив земельний сервітут стосовно земельної ділянки площею 0,5750 га, кадастровий номер :00:003:0034, цільове призначення - землі транспорту, правовий режим - на праві постійного користування земельною ділянкою, що знаходиться на території Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області (згідно з технічною документацією), строком на 5 років, оплата сервітуту - 4 926,95 грн в місяць з ПДВ, для експлуатації, обслуговування, ремонту, реконструкції під`їзної колії Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-шифер" з моменту набрання рішенням суду законної сили. У решті позовних вимог відмовив.

Відмова господарського суду в частині вимог стосується встановлення розміру плати за встановлення сервітуту на рівні 3% від нормативної грошової оцінки землі, що становить 49 269,45 грн на рік або 4 105, грн на місяць, окрім того 821,16 грн ПДВ, разом - 4 926,95 грн., тоді як позивач вимагав встановлення плати за користування сервітутом в розмірі 19 707,78 грн. , що становить 12% від нормативної грошової оцінки землі.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення щодо них інших учасників справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" зазначає, що в частині відмови задоволення позовних вимог, а саме щодо встановлення плати за земельний сервітут в сумі 4926,95 грн. з ПДВ в місяць замість 19 707,78 грн., рішення є таким, що прийнято без з`ясування суттєвих обставин справи, які стосуються предмету спору, без дійсних обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами та необґрунтовані судом нормами права, що регулюють спірні правовідносини, а висновки суду є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і характеру спірних правовідносин.

Суд у своєму рішенні зазначив, що плата за сервітут позивачем визначена на підставі внутрішнього документу, а саме Порядку укладення договорів про встановлення земельних сервітутів, затвердженого наказом начальника регіональної філії "Львівська залізниця" №584/од від 12.11.2018, що не має жодної юридичної сили для відповідача та суду. Однак з таким висновком суду позивач категорично не погоджується та вважає його безпідставним, тому рішення в частині оплати за земельний сервітут оскаржується позивачем на підставі наступного.

Укладання договорів про встановлення земельних сервітутів зі сторонніми землекористувачами на землях залізничного транспорту регламентується Порядком укладання договорів про встановлення земельних сервітутів, який затверджено на правління АТ "Укрзалізниця" та введений в дію наказом від 26.09.2018 №606. У межах регіональної філії "Львівська залізниця" діє даний порядок який затверджено наказом директора виконавчого за №584/од від 12.11.2018 (копія наявна у матеріалах справи). Відповідачу також повідомлено, що даним порядком передбачена фіксована плата за встановлення земельного сервітуту у розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки або одиниці площі ріллі по області, у зв`язку з чим змінити розмір плати не можливо. Таким чином розмір плати за сервітут встановлений відповідно до даного порядку. Відповідно до наданого Порядку укладання договорів про встановлення земельних сервітутів визначено розрахунок плати за земельну ділянку на яку поширюється право земельного сервітуту, дана плата встановлюється для усіх користувачів земельних ділянок АТ "Укрзалізниця".

Відповідач не запропонував свою ціну договору та не надіслав протокол розбіжностей під час досудового врегулювання спору та не надав контррозрахунок позовних вимог. У той же час жодним законодавчим актом не встановлено ні мінімального, ні максимального розміру плати за користування землею за договором сервітуту. Також законодавство не містить положень щодо залежності такої плати від нормативної грошової оцінки землі або інших кількісних показників. Тому сторони договору сервітуту визначають розмір та порядок визначення такої плати на свій розсуд. Відповідач заперечує щодо сплати будь-якої ціни за сервітут, оскільки заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідач також не обґрунтував з яких ціноутворюючих факторів вбачається, що ціна запропонована позивачем не є економічно обґрунтованою.

Також судом не взято до уваги, що у зв`язку пасивною поведінкою відповідача, затягуванням часу, позивач з листопада 2020 року не отримує коштів за земельний сервітут. Натомість відповідач продовжує стверджувати в суді про неналежний спосіб захисту позивача і заперечувати в цілому щодо будь-якої ціни. Ніщо не забороняло відповідачу навіть під час розгляду даної справи відправити позивачу свій примірник договору та надати свою ціну, яку останній вважає обґрунтованою. Отже, враховуючи, те, що відповідач ухиляється від належного оформлення правовідносин що склались, плата за встановлення сервітуту у розмірі 19 707,78 грн. в місяць з ПДВ належно обґрунтована позивачем з наданням доказів більш переконливих, ніж заперечення відповідача.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-шифер" у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що з доводами апеляційної скарги не погоджується виходячи із наступного.

Відповідач зауважує, що ні під час досудового врегулювання спору, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі, позивачем не наведено належного обґрунтування обраного розміру плати за користування земельним сервітутом (12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки) виходячи із ціноутворюючих факторів (розмір земельного податку, нормативна грошова оцінка).

Щодо використання позивачем граничного розміру орендної плати в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки, відповідач зазначає наступне.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік (п.285.1. ст.285 Податкового кодексу України).

Відповідно до ст.274. Податкового кодексу України, ставка земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження) встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

З наведеного вбачається, що позивачем відповідно до вимог чинного законодавства щорічно сплачується земельний податок у розмірі не більше 3% від нормативної грошової оцінки. При цьому позивачем не наведено жодного обґрунтування використання у розрахунку такої величини як граничний розмір орендної плати - 12% від нормативної грошової оцінки та не передбаченого законодавством коригуючого коефіцієнту. Також зауважуємо, що правовідносини, які виникають у зв`язку із користування сервітутом та відносини щодо користування земельною ділянкою на підставі договору оренди є різними за своїм змістом та правовим регулюванням.

В якості обґрунтування визначеного ним розміру плати за користування сервітутом, Позивач наводить «Порядок укладання договорів про встановлення земельних сервітутів, який затверджено правлінням АТ «Укрзалізниця» та введено в дію наказом від 26.09.2018 року №606» (далі Порядок) та зазначає, що змінити розмір плати неможливо. Однак, таке обґрунтування не є належним.

Вказаний позивачем Порядок (який не зареєстрований в Міністерстві юстиції України) не є нормативно-правовим актом, а є лише внутрішнім розпорядчим документом цього акціонерного товариства, а тому може регулювати лише внутрішньогосподарські відносини позивача, та не може створювати, змінювати або припиняти права і обов`язки третіх осіб.

Щодо доводів скаржника про ненадання відповідачем власного розрахунку плати за користування сервітуту. Вказане вочевидь не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи, що виходить із наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що перемовини щодо розміру плати за користування сервітутом велись ще з 2019 року.

Зокрема, 15.01.2019 року ТОВ «Волинь-Шифер», зазначаючи про те, що під`їзна залізнична колія не експлуатується, просило у позивача встановити земельний сервітут з розміром плати, який був передбачений Додатковою угодою від 19.04.2017р. до Договору про встановлення земельного сервітуту №Л/ПЧ-7/002 в сумі 4 195, 73 грн в місяць (копія листа подана самим Позивачем та міститься в матеріалах справи).

Не погодившись із запропонованим ТОВ «Волинь-Шифер» розміром плати (копія листа №ЦКМ-13/1070 від 21.05.2019р.), АТ «Українська залізниця» 14.11.2020 року ініціювало державну реєстрацію припинення Договору сервітуту №Л/ПЧ-7/002 від 31.01.2014р.

Надалі, 09.03.2021 року АТ «Українська залізниця» направило на адресу ТОВ «Волинь-Шифер» проекти договорів сервітуту, з визначеним розміром плати за користування земельним сервітутом - 19 707,78 грн.

Листом від 30.03.2021 року №30/03 Відповідач не заперечував проти укладення нового договору сервітуту, однак вважав необґрунтованими умови щодо плати за користування сервітутом, а також зазначав про передчасність укладення нового договору, з огляду на оскарження дій державного реєстратора щодо державної реєстрації припинення сервітуту.

Документи, що підтверджують наведене містяться в матеріалах справи.

Отже, фактичними обставинами справи підтверджується, що незважаючи на той факт, що під`їзна колія ТОВ «Волинь-Шифер» була законсервована та не використовувалась, товариство було готове вносити плату за її знаходження на ділянці Позивача у розмірі 4195,73грн., який був погоджений сторонами в Договорі сервітуту №Л/ПЧ-7/002 від 31.01.2014р

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи, Державне територіально-галузеве об`єднання "Львівська залізниця" (ДП ТГО "Львівська залізниця") є постійним користувачем земельної ділянки площею 12,1169 га, яка розташована на території Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області. Кадастровий номер земельної ділянки 56 226 101 00:00:003:0034. Зазначене підтверджується Державним актом на право постійного користування серії ЯЯ №272684.

06.12.2012 між ДП ТГО "Львівська залізниця" (сторона-1) та ТОВ "Волинь-шифер" (сторона-2) укладено договір N Л/ПЧ-7/002 про встановлення земельного сервітуту, за умовами якого земельний сервітут встановлюється стосовно земельної ділянки площею 0,5750 га, кадастровий номер: :00:003:0034, цільове призначення - землі транспорту, правовий режим - на праві постійного користування земельною ділянкою, яка розташована на території Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області, згідно з технічною документацією із землеустрою щодо надання земельної ділянки (згідно з договором про встановлення земельного сервітуту) в сервітутне (обмежене) користування ТОВ "Волинь-шифер" на території Здолбунівської міської ради, яка є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 2).

Відповідно до п. 2.1 та п. 2.2 договору за цим договором сторона-1 надає стороні-2, право земельного сервітуту на земельну ділянку згідно з п. 1.1 та 2.2 цього договору на постійній основі. Сторони цим погодилися, що обсяг сервітутних прав сторони-2 включає право на: реконструкцію, проїзд, експлуатацію, обслуговування, ремонт під`їзної залізничної колії ТОВ "Волинь-Шифер", а також право входу і виходу в будь-який час, по, вздовж, упоперек та над землями під сервітутом.

У п. 3.1 договору сторони домовилися, що сторона-2 платить стороні-1 плату за користування сервітутом у грошовій формі в розмірі 758,25 грн в місяць, у тому числі ПДВ - 126,38 грн щомісячно відповідно розрахунку плати за земельний сервітут (додаток № 1).

Оплата в розмірі 100 % вартості плати за користування земельним сервітутом здійснюється шляхом перерахування стороною-2 коштів на поточний рахунок сторони-1 на підставі акта виконаних робіт згідно з виставленим рахунком щомісячно до 15 числа місяця наступного за розрахунковим. Сторона-1 має право на зміну вартості користування сервітутом у разі зміни таких ціноутворюючих факторів, як: розмір податків і зборів, мінімальної зарплати, індексу інформації, про що інформує сторону-2 письмово (п. 3.2, 3.3 договору).

Згідно з п. 4.1 договору цей договір набирає чинності від дати державної реєстрації цього договору у територіальних органах Держземагенства за місцем знаходження земельної ділянки ("Дата набрання чинності") та діє на строк дії договору на експлуатацію під`їзної залізничної колії.

Відповідно до п. 8.1, 8.3 договору цей договір підлягає припиненню за умов і в порядку, передбачених ст. 102 ЗК України. Зміна умов договору, його дострокове розірвання можливі за взаємною згодою сторін. Зміна умов договору і дострокове розірвання оформляється додатковою угодою до цього договору і підлягає державній реєстрації. У разі недосягнення згоди щодо змін умов договору чи його розірвання, спір вирішується в судовому порядку. Сторони мають право внести зміни до цього договору в будь-який час за умови, що такі зміни буде вчинено у письмовій формі за підписами обох сторін.

Згідно з витягом від 31.01.2014 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 15.11.2013 здійснено державну реєстрацію, підстава виникнення іншого речового права - договір про встановлення земельного сервітуту, виданий 06.12.2012.

Додатковою угодою від 19.04.2017 до договору про встановлення земельного сервітуту, від 31.01.2014 №Л/ПЧ-7/002, зареєстрованого в Реєстраційній службі Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, а саме п. 2-п. 4 якої сторони погодили: "2. У тексті Договору повне найменування Державне територіально-об`єднання "Львівська залізниця" та скорочене найменування ДТГО "Львівська залізниця", замінити відповідно на повне найменування Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" та скорочене найменування ПАТ "Укрзалізниця". 3. Розділ Договору "Плата за користування сервітутом та порядок розрахунків" викласти у такій редакції: Сторони домовились, що Сторона-2 платить Стороні-1 плату за користування сервітутом згідно з щорічним протоколом договірної ціни". "Оплата в розмірі 100 % річної плати за користування земельним сервітутом, а саме в розмірі 4 195,73 грн, в тому числі ПДВ 699,29 грн за місяць здійснюється шляхом перерахування Сервітуарієм коштів на поточний рахунок землекористувача до 15 числа місяця за розрахунковим після державної реєстрації. Плата за сервітут 100 % перераховується на розрахунковий рахунок Землекористувача. Одержувач коштів: підрозділ "Рівненська дистанція колії", регіональна філія "Львівська залізниця", ПАТ "Укрзалізниця", код одержувача 40081195 філія 087, банк одержувача РОУ АТ "ОЩАДБАНК" МФО 333368, р/р 8007. 4. Пункт Договору "Набрання чинності договором, Строк дії договору" викласти у такій редакції: "Цей договір діє з 19.04.2017 по 19.04.2018 включно".

Відповідно до протоколу погодження договірної ціни від 19.04.2017 сторонами досягнуто погодження договірної ціни до договору на площу 0,5750 га. Договірна ціна становить 50 348,76 грн, у тому числі 20 % ПДВ 8 391,46 грн.

Отже, за умовами договору строк дії сервітуту закінчився 19.04.2018.

Заразом додатковою угодою від 21.05.2018 до договору сторони, на підставі п. 8.3 договору № Л/ПЧ-7/002 від 31.01.2014, уклали цю додаткову угоду про таке: " 2. Розділ Договору "Плата за користування сервітутом та порядок розрахунків" викласти у такій редакції: Плата за сервітут 100 % перераховується на поточний рахунок Землекористувача. Одержувач коштів Виробничий підрозділ "Рівненська дистанція колії", регіональна філія "Львівська залізниця", ПАТ "Укрзалізниця", код одержувача 40081195, банк одержувача ЛФ АТ "ОЩАДБАНК", МФО 325796, п/р 2004. 3. Всі інші умови додаткової угоди до договору № Л/ПЧ-7/002 від 31.01.2014 залишаються без змін і сторони підтверджують по них свої зобов`язання. 4. Ця додаткова угода набирає чинності з дати державної реєстрації, а в частині розрахунків - з 01.04.2018".

Також, як установлено судом з матеріалів справи, у період з квітня 2018 року по вересень 2020 року між сторонами підписувалися акти наданих послуг до договору № Л/ПЧ-7/002 від 30.01.2014, а також акти звірки взаєморозрахунків за вказаний період.

У той же час відповідач листами № 01 від 15.01.2019 та № 5 від 18.04.2019 звертався до позивача з проханням про надання дозволу на укладення договору про встановлення земельного сервітуту строком на п`ять років та зі встановленням плати, що був установлений в розмірі, обумовленому в додатковій угоді від 19.04.2017 до договору № Л/ПЧ-7/002 від 30.01.2014.

Позивач листами ПК -7/1-51 від 08.04.2019 та № ЦКМ-13/1070 від 21.05.2019 повідомив про пролонгацію договірних відносин з відповідачем, направивши для погодження договір про встановлення земельного сервітуту, а також повідомив, що плата за користування земельним сервітутом регламентована Порядком укладення договір про встановлення земельних сервітутів та становить 12% від нормативної грошової оцінки землі.

Доказів укладення договору за результатами вказаної переписки судами не установлено.

За зверненням позивача приватним нотаріусом 14.11.2020 здійснено реєстраційну дію припинення земельного сервітуту згідно з договором № Л/ПЧ-7/002 від 06.12.2012.

Позивач вказує, що оскільки правовідносини за договором про встановлення земельного сервітуту від 31.01.2014 № Л/ПЧ-7/002 припинилися, а під`їзні колії відповідача знаходяться у смузі відведення залізниці без укладеного договору, й, відповідно, без здійснення оплати, 10.03.2021 позивач із супровідним листом направив три проєкти договору про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,5750 га.

За змістом листа від 30.03.2021 № 30/03 відповідач повідомив позивача про незгоду із ціною договору та вказав, що вважає договір таким, що не припинив свою дію.

Ураховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) про встановлення земельного сервітуту стосовно земельної ділянки площею 0,5750 га, кадастровий номер: :00:003:0034, цільове призначення - землі транспорту, правовий режим - на праві постійного користування земельною ділянкою, що знаходиться на території Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області (згідно з технічною документацією), строком на п`ять років, оплата сервітуту - 19 707,78 грн в місяць з ПДВ, для експлуатації, обслуговування, ремонту, реконструкції під`їзної залізничної колії ТОВ "Волинь-шифер" за рішенням суду.

4.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає в обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом (ст. 395 ЦК України).

Згідно зі ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Частиною 1 ст. 99 ЗК України передбачено види земельних сервітутів, встановлення яких мають право вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи.

За ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 101 ЗК України власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1-3 ст. 402 ЦК України).

Частинами 1-6 ст. 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. У разі встановлення земельного сервітуту для спорудження лінійного об`єкта енергетичної інфраструктури, іншого об`єкта законом або договором про встановлення земельного сервітуту може бути встановлена умова щодо переходу права земельного сервітуту до нового власника такого об`єкта при переході права власності на нього. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема право користування (сервітут) (п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, а також на підставі інших видів документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Колегією суддів установлено, що між сторонами виникли спірні земельні правовідносини, пов`язані зі встановленням земельного сервітуту, регулювання яких ЦК України та ЗК України.

Сервітут - це право обмеженого користування чужим майном (земельною ділянкою, іншими природними ресурсами, нерухомим майном), то потреба у його встановленні виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для встановлення земельного сервітуту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Верховним Судом висловлювалася позиція про те, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 918/370/17), а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 925/603/18).

Отже, положення наведеного законодавства передбачають можливість, а не обов`язок встановлення земельного сервітуту, та вимагає такого встановлення заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Судами установлено, що позивач до звернення до суду вживав заходів щодо встановлення земельного сервітуту у добровільному порядку, направивши 10.03.2021 відповідачу три проєкти договору про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,5750 га, однак договір не був вчинений.

Окрім того, земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема право користування (сервітут) (п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, а також на підставі інших видів документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки.

Судами із матеріалів справи установлено, що відповідачем на виконання вимог ч. 5 ст. 186 ЗК України, ст. 55-1 Закону України "Про землеустрій", ч. 6 ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" замовлено технічну документацію із землеустрою щодо надання земельної ділянки (згідно з договором про встановлення земельного сервітуту) в сервітутне (обмежене) користування ТОВ Волинь-Шифер на території Здолбунівської міської ради Здолбунівського району Рівненської області.

Щодо суб`єктного складу сторін, то у переважній більшості випадків за встановленням сервітуту звертається особа, яка є відмінною від титульного власника (користувача) земельної ділянкою з пред`явленням відповідної вимоги до нього, що випливає з юридичної природи сервітуту.

Водночас аналіз норм ЗК України та ЦК України не дає підстав для висновку про те, що з такою позовною вимогою не може звернутися власник (користувач) земельної ділянки з метою врегулювання відносин між ним та особами, які фактично здійснюють користування земельною ділянкою на підставі закону або фактичних відносин, що склались.

Так, відповідно до ст. 98 ЗК України визначається суб`єктний склад сервітутних відносин - власник або землекористувач земельної ділянки чи інша заінтересована особа. При цьому зазначення про те, що користування буде здійснюватися чужою земельною ділянкою (ділянками) визначає предмет правовідносин, а не виступає обмеженням щодо кола суб`єктів. Стаття 99 ЗК України, закріплюючи невичерпний перелік земельних сервітутів, також наголошує, що їх встановлення можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи. Разом з тим жодних вказівок на те, що з відповідною вимогою не можуть звертатись власники (користувачі) земельних ділянок, які будуть обтяжені сервітутом, в цій статті також не встановлено.

За змістом ст.100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 у справі № 918/303/21 зазначив, що стаття також не обмежує власника земельної ділянки, відносно якої планується встановити сервітут або фактично складаються сервітутні відносини, в можливості ініціювання як укладення договору, так і у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін, звернутись за вирішенням спору до суду. Подібних висновків можна дійти й з аналізу відповідних статей ЦК України.

Так, главою 32 ЦК України визначено, що сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ст. 401 ЦК України), сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію (ст. 402 ЦК України). Водночас зазначені норми також встановлюють коло осіб, між якими можуть виникнути сервітутні правовідносини та умови їх виникнення, без обмеження щодо того хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання.

Більше того, в ч. 3 ст. 402 ЦК України прямо передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Також Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури приєднання до електричних мереж" ЗК України доповнено ст. 124-1 "Порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності", зокрема: укладення договору про встановлення земельного сервітуту з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування здійснюється на підставі рішення цього органу, у разі відмови в укладенні договору про встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки державної, комунальної власності такий договір визнається укладеним за рішенням суду (ч.2 ст. 124-1 ЗК України); у разі відмови особи відповідно до п. "а" ч. 1 цієї статті у прийнятті рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або укладення договору про встановлення земельного сервітуту, такий земельний сервітут встановлюється за рішенням суду за позовом особи, заінтересованої у встановленні земельного сервітуту (ч. 5 ст. 124-1 ЗК України).

Отже, власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення. Потреба в заявлені такого позову саме власником (користувачем) земельної ділянки може бути викликана, зокрема, необхідністю врегулювання використання його земельної ділянки, яке фактично склалось між сторонами, забезпечення такого користування в найменш обтяжливий для нього спосіб, компенсації витрат та збитків тощо.

Окрім того, судами встановлено, що аналіз норм чинного законодавства свідчить, що метою сервітуту є задоволення потреб власника, землекористувача земельної ділянки або іншої заінтересованої особи для ефективного використання земельної ділянки; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. У рішенні суду має бути чітко визначено обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Речове право у вигляді сервітуту дає змогу власникові повною мірою реалізувати надані йому правомочності щодо належного цій особі майна і забезпечити його ефективне використання, а також передбачає право на задоволення немайнових інтересів інших осіб, речове право яких на чужу річ не пов`язано зі здійсненням майнових прав.

Ураховуючи положення чинного законодавства, однією з основних ознак сервітуту, який має бути встановлено за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів особи у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягти згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту.

Судами із фактичних обставин справи установлено, що на земельній ділянці, належній позивачу на праві постійного користування, знаходиться під`їзна залізнична колія відповідача, влаштована для забезпечення сировиною та відвантаження готової продукції. Як стверджує відповідач, вказана колія не експлуатується у зв`язку з припиненням виробництва азбестоцементних листів, однак для підвищення інвестиційної привабливості підприємства відповідач провів консервацію залізничної колії та постійно здійснює роботи для утримання її в робочому стані. Окрім того, відповідач зазначає, що не має можливості експлуатувати колію, так як договір про її обслуговування, укладений з позивачем, розірваний.

Зважаючи на те, що судами установлено наявність майна відповідача на земельній ділянці позивача, яке відповідач не має наміру прибирати (демонтувати), відтак доводи останнього про те, що його намагаються зобов`язати користуватися частиною земельної ділянки позивача, суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованими, оскільки таке використання фактично здійснюється.

Щодо неможливості задоволення інтересів позивача без встановлення сервітуту, то така неможливість обумовлена потребою врегулювання використання земельної ділянки позивача, на якій знаходиться майно відповідача, визначення їхніх взаємних прав та обов`язків, а також вирішення питання щодо компенсації витрат позивача тощо.

Таким чином, встановлення сервітуту за рішенням суду у даному випадку є необхідним, оскільки не вирішення спору по суті призводить до існування стану правової невизначеності, за якого реально існуючі відносини між суб`єктами правовідносин залишаються поза сферою правового регулювання між ними, тоді як у позивача існує необхідність врегулювати використання його земельної ділянки, яке фактично склалось між сторонами, забезпечити таке користування в найменш обтяжливий для нього спосіб, оскільки відповідач ухиляється від такого врегулювання в позасудовому (договірному) порядку. При цьому не вбачається з матеріалів справи і не доведено відповідачем, що існує можливість задовольнити потреби ТОВ "Волинь-Шифер" у користуванні земельною ділянкою Укрзалізниці в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту за рішенням суду.

Окремо суди, стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права, вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з матеріалами справи, сторони впродовж багатьох років самостійно, у добровільному порядку віднайшли оптимальний для себе спосіб врегулювання правовідносин щодо використання земельної ділянки позивача, на якій знаходиться колія відповідача. Таким способом був договір про встановлення земельного сервітуту зі строком дії до 19.04.2018.

Тобто встановлення земельного сервітуту визнавалося обома сторонами ефективним способом врегулювання взаємовідносин між ними, а тому доводи відповідача в цій частині суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки вони йдуть в розріз його фактичним діям.

Також, судами установлено, що 21.05.2018 сторонами укладено додаткову угоду, в якій змінено реквізити для перерахування плати, а також погоджено, що всі інші умови додаткової угоди до договору № Л/ПЧ-7/002 від 31.01.2014 залишаються без змін і сторони підтверджують по них свої зобов`язання. Окрім того, у період з квітня 2018 року по вересень 2020 року між сторонами підписувалися акти наданих послуг до договору № Л/ПЧ-7/002 від 30.01.2014, а також акти звірки взаєморозрахунків за вказаний період.

Тобто у період з 20.04.2018 по 01.10.2020 між сторонами фактично продовжувалися правовідносини за договором про встановлення земельного сервітуту № Л/ПЧ-7/002 від 30.01.2014.

Згідно з ч. 2 ст. 98 ЗК України, ч. 2 ст. 403 ЦК України сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу.

Отже, умова про строк дії сервітуту є істотною умовою договору та передбачає необхідність його погодження сторонами.

Так, судами установлено, що у п.2.6. договору про встановлення земельного сервітуту № Л/ПЧ-7/002 від 30.01.2014 сторонами погоджено, що сервітут є оплатним та постійним. Водночас у п. 4.1. передбачено, що цей договір набирає чинності від дати державної реєстрації цього договору та діє на строк дії договору на експлуатацію під`їздної залізничної колії. Однак додатковою угодою від 19.04.2017 до договору внесено зміни, зокрема п. 4 договору викладено в такій редакції: цей договір діє з 19.04.2017 по 19.04.2018. Окрім того, сторони погодили, що інші умови, не порушені додатковою угодою, залишаються без змін (п. 6 додаткової угоди).

У силу вимог ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Сервітут припиняється у разі спливу строку, на який було встановлено сервітут (п. 3 ч. 1 ст. 406 ЦК України). Аналогічна за змістом норма викладена у п. г ч. 1 ст. 102 ЗК України.

Відтак доводи відповідача про те, що у спірних правовідносинах діє безстроковий сервітут, оскільки після закінчення строку дії договору - 19.04.2018 - відповідач продовжив користуватися земельною ділянкою та вносити плату за користування сервітутом, а позивач не заперечив такого користування, а навпаки, виставляв відповідні акти, не змінює того факту, що сторони не укладали жодних угод, в яких би визначили, що сервітут діє безстроково.

Окрім того, відповідач, стверджуючи що договір про встановлення сервітуту не припинив свою дію, листами № 01 від 15.01.2019 та № 5 від 18.04.2019 звертався до позивача з проханням про надання дозволу на укладення договору про встановлення земельного сервітуту строком на п`ять років та зі встановленням плати, що був установлений в розмірі, обумовленому в додатковій угоді від 19.04.2017 до договору № Л/ПЧ-7/002 від 30.01.2014. Тобто відповідач, усвідомлюючи припинення договірних відносин, ініціював питання щодо укладення нового правочину.

За таких обставин судом першої інстанції вірно встановлено про припинення земельного сервітуту згідно з договором №Л/ПЧ-7/002 від 31.01.2014 (у тому числі й фактичних правовідносин, оскільки акти не виставлялися і плата за користування сервітутом не сплачувалася, починаючи з жовтня 2020 року).

Також, з матеріалів справи вбачається, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" не погоджується із рішенням суду першої інстанції стосовно встановлення плати за земельний сервітут в сумі 4926,95 грн. з ПДВ в місяць замість 19 707,78 грн., у зв`язку з чим звернувся до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних, а саме, що стосується розміру плати за користування сервітутом та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю.

При цьому, колегія суддів стосовно розміру плати за земельний сервітут, зазначає наступне.

Судами встановлено, що розмір плати на користування земельним сервітутом позивач установив відповідачу на максимально можливому рівні плати за користування земельною ділянкою 12% від нормативної грошової оцінки. При цьому будь-якого обґрунтування такого рішення, окрім як посилання на Порядок укладення договір про встановлення земельних сервітутів, затвердженого наказом начальника регіональної філії Львівська залізниця № 584/од від 12.11.2018, не наведено ні в судів першої інстанції, а ні під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів акцентує увагу на те, що жодним законодавчим актом не встановлено ні мінімального, ні максимального розміру плати за користування землею за договором сервітуту. Також законодавство не містить положень щодо залежності такої плати від нормативної грошової оцінки землі або інших кількісних показників. Тому сторони договору сервітуту визначають розмір та порядок визначення такої плати на свій розсуд.

Єдиним законодавчим актом, який регулює плату за землю, є ПК України.

Так, за п. 14.1.72 ст.14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів .

Відповідно до п. 274.1., 274.2. ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки. Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форм власності).

Отже, позивач є платником земельного податку, розмір якого не може перевищувати 3% від нормативної грошової оцінки, оскільки є суб`єктом господарювання державної форми власності, а земельна ділянка належить йому на праві постійного користування.

Установлення позивачем максимального розміру плати за встановлення сервітут без належного для того обґрунтування, зважаючи, що відповідач позбавлений можливості обрати іншого контрагента через нерозривність колії від земельної ділянки, на якій вона знаходиться, визнається судом апеляційної інстанції таким, що не грунтується на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 12,1169 га, кадастровий номер 56 226 101 00:00:003:0034, яка належить позивачу на праві постійного користування, становить 34 608 289,78 грн, а річний розмір земельного податку з неї - 1 038 248,69 грн (3%), про що свідчать витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та податкова декларація з плати за землю.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визначення розміру плати за встановлення сервітуту на рівні 3% від нормативної грошової оцінки землі, що становить 49 269,45 грн на рік або 4 105,79 грн на місяць.

У даному випадку плата за встановлення сервітуту має компенсаційний характер, вона не може бути більшою ніж фактичні витрати позивача на сплату земельного податку. При цьому слід зазначити, що встановлення сервітуту не означає вибуття із володіння та користування позивача цієї земельної ділянки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21 ґрунтується на матеріалах справи, відповідає чинному законодавству, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

У апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.07.2022 р. у справі №918/302/21 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Рівненської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/302/21 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "04" листопада 2022 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Розізнана І.В.