ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2022 р. м. Київ

Справа № 911/823/22

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельна компанія «Флагман» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВР КОНДИТЕР» про стягнення 28040,12грн, без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельна компанія «Флагман» (далі ТОВ «УТК «Флагман») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВР КОНДИТЕР» (далі ТОВ «ЛВР Кондитер» про стягнення 28040,12грн, що складається з: 25 760грн - основний борг; 798,56грн - втрати від інфляції з 28.03.2022 по 09.06.2022; 176,68грн 3% річних за період з 18.03.2022 по 09.06.2022; 1 304,88грн - пеня за період з 18.03.2022 по 09.06.2022 (з урахуванням заяви про усунення недоліків, а.с.34-35).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на не виконання відповідачем зобов`язань за договором №11821/1 від 11.08.2021 в частині оплати поставленого товару у встановлений договором строк (а.с.1-4, 34-35).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.06.2022 відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, а також встановлено строки для подання учасниками заяв по суті (а.с.39-40).

Як вбачається з довідки від 28.06.2022, копія відповідної ухвали у паперовій формі сторонам не направлена у зв`язку із відсутністю фінансування (а.с.41). При цьому, ухвала доставлена до електронного кабінету (офіційну електронну адресу) представника позивача та направлена на електронну адресу, яку позивач вказав у позові як електронну адресу відповідача (а.с.42-43); відомостей про реєстрацію офіційної електронної адреси відповідача в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі суд не має.

23.09.2022 позивачу видано для направлення відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі (а.с.40, зворот), яка ним направлена відповідачу поштовим відправленням №192, що підтверджується описом вкладення та поштовою накладною (а.с.51-53). Вказане поштове відправлення отримано відповідачем, як вбачається з інформації з сайту АТ «Укрпошта», 29.06.2022 (а.с.55).

В силу ч.1 ст.251 ГПК України відзив у справі, що розглядається у спрощеному позовному провадженні, подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Отже, останнім днем для подання відзиву на позов відповідачем є 14.10.2022.

У встановлений строк відзиву на позов відповідач не подав; з клопотанням про поновлення строку для подання відзиву до прийняття рішення у справі не звертався.

Як визначено ч.ч.1,2 ст.118 ГПК України: право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку; заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у строк, визначений ч.7 ст.252 ГПК України, до суду не надходило.

15.07.2022 позивачем подано клопотання про стягнення судових витрат, у якому позивач просить стягнути з відповідача 5 000грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с.44-45).

05.10.2022 надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач збільшує вимоги в частині: втрат від інфляції до 2 869,53грн за період з 28.03.2022 по 04.10.2022; 3% річних до 424,40грн за період з 18.03.2022 по 04.10.2022; пені до 4868,93грн за період з 18.03.2022 по 18.09.2022.

Відповідна заява залишена без розгляду ухвалою суду від 19.10.2022

Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

11.08.2021 між ТОВ «УТК «Флагман» (далі продавець) та ТОВ «ЛВР Кондитер» (далі покупець) укладено договір №11821/1 (далі договір), за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець прийняти та оплатити продукцію в асортименті (далі товар) згідно видаткових накладних (а.с.6).

Відповідно до п. 2.1 договору ціна, асортимент та кількість товару погоджуються сторонами на кожну партію окремо і визначаються у видаткових накладних.

Згідно п. 3.1 договору постачання товару здійснюється за рахунок продавця на склад покупця за адресою: м. Черкаси, вул. Чигиринська, 11.

Як визначено пп.4.1, 4.2 договору ціна товару, що поставляється за даним договором, встановлюється в українських гривнях, погоджується сторонами і зазначається в видаткових накладних; загальну суму договору складає сума всіх видаткових накладних, на підставі яких здійснюється постачання товару за даним договором.

У відповідності до п.5.2 договору покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування 100% від суми поставки не пізніше 45 календарних днів з дати поставки товару на склад покупця.

Сторонами погоджено, що за порушення термінів оплати товару згідно п.5.2 договору покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний прострочений календарний день (п.7.1 договору).

Вказаний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2021 року включно; умови договору будуть мати силу до виконання сторонами своїх обов`язків у повному обсязі (п.10.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем на виконання умов даного договору у період з 17.08.2021 по 01.02.2022 поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 145 845грн, про що свідчать видаткові накладні:

- № 4479 від 17.08.2021 на суму 21 672грн;

- № 5488 від 01.10.2021 на суму 21 672грн;

- № 5988 від 28.10.2021 на суму 6 264грн;

- № 6046 від 01.11.2021 на суму 26 622грн;

- № 7141 від 06.12.2021 на суму 36 855грн;

- № 437 від 01.02.2022 на суму 32 760грн (а.с.7-9).

За фактом передачі товару позивачем видано податкові накладні, що зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних: №334 від 17.08.2021, № 9 від 01.10.2021, № 472 від 28.10.2021; №24 від 01.11.2021; №84 від 06.12.2021; № 1 від 01.02.2022 (а.с.10-15).

У позовній заяві позивач стверджує, що відповідачем частково здійснено оплату за поставлений товар у сумі 118 882,60грн, на підтвердження чого надано виписку з рахунку позивача (а.с.16-18).

Угодою від 28.12.2021 про зарахування однорідних вимог сторонами дійшли згоди щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1202,40грн, відповідно до якої припинені:

- грошові зобов`язання відповідача перед позивачем за договором №11821/1 від 11.08.2021 на суму 1202,40грн;

- грошові зобов`язання позивача перед відповідачем за договором №201221/01 від 20.12.2021 на суму 1202,40грн (а.с. 19).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що борг за поставлений товар становить 25 760грн, що фактично є боргом за товар, поставлений за видатковою накладною №437 від 01.02.2022.

Предметом спору в даній справі є наявність у відповідача обов`язку розрахуватись за поставлений товар, а також застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством, за порушення виконання відповідного зобов`язання.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст. 175 ГК України.

Згідно ч.1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладений сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначено ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторонами в договорі змінено відповідне загальне правило щодо оплати товару, оскільки погоджено, що оплата здійснюється шляхом перерахування 100% від суми поставки не пізніше 45 календарних днів з дати поставки товару на склад покупця.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів оплати товару на суму 25 760грн, хоча строк його оплати, встановлений п.5.2 договору, закінчився.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати товару у встановлений договором строк, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Так, ч.1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як визначено ч.2 ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення; у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За загальним правилом, визначеним ч.1 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, у відповідності з ч.1 ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Однак, як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, яка є спеціальною, оскільки зобов`язання відповідача є грошовим, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, за не виконання грошового зобов`язання боржник відповідає також і за відсутності вини, у т.ч. якщо невиконання стало наслідком дії форс-мажорних обставин.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 25 760грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 176,68 - 3% річних та 798,56грн втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення втрат від інфляції та 3% річних є мотивованими.

За розрахунком суду, враховуючи строк виконання зобов`язання з оплати товару за видатковою накладною № 437 від 01.02.2022, строк прострочення оплати за нею, здійснення відповідачем часткової оплати, а також заявлений позивачем період нарахування з 18.03.2022 по 09.06.2022 розмір втрат від інфляції становить 1 519,84грн (фактично нараховано по 31.05.2022, оскільки в червні заявлено менше ніж півмісяця), а розмір 3% - 180,91грн.

Між тим, за розрахунком втрат від інфляції, який надав позивач, за період з 28.03.2022 по 09.06.2022 втрати від інфляції склали 798,56грн. Розбіжності пов`язані із тим, що при здійснені розрахунку позивач фактично, хоч і вказує період нарахування з 18.03.2022 по 09.06.2022, однак, не застосував індекс інфляції за травень 2022 року.

Різниця у нарахуванні 3% річних виникла, оскільки позивачем невірно визначено кількість днів у періоді прострочення. При цьому, за видатковою накладною №76 від 14.01.2022 позивач починає нарахування 3% річних з 18.03.2022, хоча відповідна дата є останнім днем строку для виконання відповідачем зобов`язання з оплати; прострочення за відповідною накладною починається з наступного дня 19.03.2022. У періоді прострочення з 19.03.2022 по 09.06.2022 83 дні (з 19.03.2022 по 27.03.2022 - 9 днів, з 28.03.2022 по 09.06.2022 74 дні). Крім того, позивачем у період нарахування на суму боргу 32 760грн включено також день оплати 28.03.2022, хоча у відповідний день сума боргу, враховуючи оплату, вже склала 25760грн.

Відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

За таких обставин, суд задовольняє вимоги в частин стягнення 3% річних та втрат від інфляції у розмірі, заявленому позивачем.

Також у даній справі позивачем заявлені вимоги про стягнення пені у розмірі 1 304,88грн, яка нарахована за період з 18.03.2022 по 09.06.2021.

В силу ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій згідно ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Отже, оскільки відповідач допустив порушення зобов`язання з оплати переданого товару у встановлений договором строк, а у договорі сторони домовились про застосування відповідальності у вигляді пені за порушення відповідного зобов`язання, вимоги позивача в частині стягнення відповідних штрафних санкцій є мотивованими.

Як визначено ч.2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Розмір пені, встановлений сторонами у договорі, не перевищує максимального розміру пені, визначеного вищевказаними нормами.

Отже, оскільки позивач допустив порушення зобов`язання з оплати переданого товару у встановлений договором строк, за яке за взаємною згодою сторін п.7.1 договору встановлена відповідальність у вигляді сплати пені, позивач набув права вимагати сплати пені у узгодженому договором розмірі.

За розрахунком суду, враховуючи встановлений договором строк виконання зобов`язання, період прострочення, заявлений позивачем період нарахування, часткову оплату, розмір пені за період з 19.03.2022 по 09.06.2022 складає 1 354,28грн, а саме:

- з 19.03.2022 по 27.03.2022 (9днів) на суму боргу 32 760грн 161,56грн;

- з 28.03.2022 по 02.06.2022 (67 дні) на суму боргу 25 760грн 945,71грн;

- з 03.06.2022 по 09.06.2022 (7 днів) на суму боргу 25 760грн 247,01грн.

Між тим, позивач у поданій заяві просить стягнути з відповідача 1304,88грн пені, тому вимоги у відповідному розмірі підлягають задоволенню, враховуючи, що підстав для виходу за межі позовних вимог не має. Різниця у розрахунках виникла внаслідок невірного визначення кількості днів у періодах нарахування.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають покладення на відповідача у повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 481грн в рахунок відшкодування витрат по оплаті позову судовим збором.

Окрім того, у даній справі позивач просить стягнути з відповідача його витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 5 000грн.

У підтвердження понесення таких витрат позивач надав договір про надання правової допомоги від 02.01.2019, укладений між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Смарт Юрист» (далі АО), з урахуванням змін згідно додаткової угоди №1, (а.с.23,24,24 зворот), відповідно до умов якого клієнт доручає, а АО приймає на себе зобов`язання надати правничу допомогу в обсязі та на умовах, визначених таким договором (далі договір про надання правничої допомоги). При цьому, п.2.1 договору про надання правничої допомоги визначено, що АО на підставі завдань клієнта приймає на себе зобов`язання з надання визначеної договором допомоги, у т.ч. представництва інтересів клієнта в судах з правом подання позовів від імені клієнта.

Так, додатковою угодою №7 до вищевказаного договору, АО взяло на себе зобов`язання з надання правової допомоги, що полягає у підготовці та поданні позовної заяви до ТОВ «ЛВР Кондитер» про стягнення суми боргу за поставлений товар та про стягнення штрафних санкцій, а також супровід відповідної справи в суді першої інстанції (а.с.47). Зазначеною додатковою угодою сторонами визначено, що вартість відповідних послуг складає 5 000грн.

Також, п.4 зазначеної додаткової угоди визначені адвокати АО, які надають правову допомогу: Соколов Д.І,, Циганок Р.О.

Позов у даній справі подано від імені позивача адвокатом Циганок Р.О., що діяв на підставі ордеру серії АКЕ №1138288 від 09.06.2022, що виданий АО «Смарт Юрист» (а.с.22, зворот; а.с. 46).

До поданої заяви про стягнення судових витрат подано звіт про надану правничу допомогу АО відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та додаткової угоди №7 до нього, на підставі якого складено акт приймання-передачі наданих послуг,що є підставою для проведення між сторонами взаєморозрахунків,відповідно до якого сторонами засвідчено факт надання відповідних послуг, вартістю 5000грн та відсутність претензій щодо наданих послуг (а.с.47 зворот, 48).

Доказів оплати відповідних послуг станом на момент прийняття рішення у даній справі не надано.

Відповідні витрати підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 вказаної норми до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як визначено ч.1 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, що передбачено ч.2 ст.126 ГПК України.

При цьому, як встановлено чч. 4, 5 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, відповідно до ч.6 вказаної норми, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не надано клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги через їх неспіврозмірність.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, на підставі наданих доказів судом встановлено, що у позивача виник обов`язок сплатити АО за надану правничу допомогу у даній справі 5000грн, що не більше орієнтовному розміру судових витрат відповідного виду, зазначеному у позовній заяві позивачем.

Як встановлено ч.4 ст. 129 ГПК України, інші витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких віднесено витрати на правничу допомогу, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи задоволення позовних вимог у повному обсязі, витрати на правничу допомогу підлягають відшкодування позивачу за рахунок відповідача у розмірі 5000грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВР КОНДИТЕР» (ідентифікаційний код 43327309; 08322, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Проліски, вул. Промислова, буд. 9) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельна компанія «Флагман» (ідентифікаційний код 37542705; 52001, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, м. Підгородне, вул. Джерельна, буд 7) 25 760 грн основного боргу, 176,68грн 3% річних, 798,56грн втрат від інфляції, 1 304,88грн пені, а також 2481грн - в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором та 5000грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом строку, встановленого ст.256 ГПК України, та відповідно до порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова