ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року Справа № 906/1403/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Кучик В.К. (особисто); Андрієвська Г.В. (адвокат)

прокурор: Кректун О.А.

третіх осіб: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кучика Василя Карімовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 червня 2022 року у справі №906/1403/21 (повний текст складено 24 червня 2022 року, суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської міської ради

до Фізичної особи- підприємця Кучика Василя Карімовича

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

Департаменту реєстрації Житомирської міської ради;

приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака Віктора Ярославовича

про витребування майна, скасування державної реєстрації прав

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14 червня 2022 року у справі №906/1403/21 задоволено позов Заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської міської ради до фізичної особи- підприємця Кучика Василя Карімовича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Департаменту реєстрації Житомирської міської ради; приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака Віктора Ярославовича про витребування майна, скасування державної реєстрації прав.

Витребувано у фізичної особи - підприємця Кучика Василя Карімовича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 ;) на користь Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради (10014, м.Житомир, майдан ім.С.П.Корольова,4/2; код 13576954) нежитлове приміщення з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24 кв. метрів.

Скасовано державну реєстрацію права власності Кучика Василя Карімовича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на нежитлове приміщення з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1 (запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №4161716).

Присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця Кучика Василя Карімовича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Житомирської області - 4540,00грн. судового збору.

Вказане рішення мотивоване тим, що оскільки нежитлове приміщення, загальною площею 24 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Івана Кочерги, 11 (наразі змінену на адресу: АДРЕСА_2 ) вибуло з комунальної власності на підставі рішення Житомирської міської ради №528 від 18 квітня 2013 року, скасованого в судовому порядку у справі №906/79/14 через його незаконність, відчуження об`єкта нерухомості відбулось без вираження волі територіальної громади міста Житомира, тобто власника цього майна, приймаючи до уваги факт вибуття спірного майна поза волею власника, його витребування у відповідача може бути здійснено незалежно від добросовісності набуття ним цього майна.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, фізична особа-підприємець Кучик В.К. звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 14 червня 2022 року у справі №906/1403/21 та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову прокурора відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що 26 травня 2022 року та 14 червня 2022 року Господарський суд Житомирської області розглянув справу за відсутності фізичної особи - підприємця Кучика Василя Карімовича, який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду , що є порушенням пункту 2 статті 120 ГПК України.

Скаржник посилається на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні встановленим обставинам справи, адже суд зробив висновок, що фізична особа-підприємець Кучик В.К. придбав приміщення у Сагадін Т.Д за договором купівлі-продажу від 31 грудня 2013 року №14415, а обставинами справи встановлено, що приміщення площею 24 кв.м, що заходиться за адресою: м. Житомир вул. І.Кочерги, 11, №14415 куплено громадянином Кучиком В.В., що встановлено договором купівлі-продажу та реєстрацією права. Тому невідповідність висновків суду, викладених у рішенні установленим обставинам справи є порушенням норм процесуального права. Невідповідність висновків суду викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи також полягає в тому, що суд без доказів, зробив висновок, що наразі спірне приміщення колишньої вечірньої загальноосвітньої школи II-III ступенів №2 використовується ФОП Кучиком В.К. для здійснення підприємницької діяльності в якості магазину та не повернуто власнику. Але при цьому суд встановлює, що в межах виконавчого провадження по виконанню рішення суду у справі №906/79/14, згідно постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 17 грудня 2018 року, фізична особа-підприємець Сагадін Тетяна Дмитрівна повернула спірне майно за Актом приймання-передачі від 29 листопада 2018 року на користь Територіальної громади м. Житомира.

Крім того, апелянт вважає, що прокурором не доведено та не обгрунтовано наявність підстав для представництва прокурора в суді по даній справі і прокурор безпідставно звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця Кучика В.К.

Також, скаржник зауважує, що з 16 січня 2021 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому, враховуючи, що позов подано до фізичної особи-підприємця Кучика В.К., а не в порядку цивільного судочинства, прийняття рішення судом про скасування державної реєстрації права власності фізичної особи - підприємця Кучика Василя Карімовича на нежитлове приміщення з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1 суперечить Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16 січня 2021 року), що є порушенням норм матеріального права.

Листом №906/1403/21/3841/22 від 20 липня 2022 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

Належним чином оформлені матеріали справи надійшли на адресу суду апеляційної інстанції 29 липня 2022 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08 серпня 2022 року у справі № 906/1403/21 залишено без руху апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кучика Василя Карімовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 червня 2022 року у справі №906/1403/21. Запропоновано апелянту усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати належні докази надсилання копії апеляційної скарги учасникам провадження у справі.

19 серпня 2022 року від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази надсилання копії апеляційної скарги учасникам провадження у справі

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 серпня 2022 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів Мельника О.В. та судді Петухова М.Г., внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Кучика Василя Карімовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 червня 2022 року у справі №906/1403/21 та призначено дату судового засідання на 12 жовтня 2022 року.

Прокуратура своїм правом, передбаченим статтею 263 ГПК України, не скористалася, відзиву на апеляційну скаргу не надала. В судовому засіданні прокурор проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні 12 жовтня 2022 року представник відповідача та особисто відповідач повністю підтримали вимоги і доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Представники позивача та третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Зі списку розсилки поштової кореспонденції від 25 серпня 2022 року вбачається, що ухвала суду від 25 серпня 2022 року про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на 12 жовтня 2022 року надіслана на електронні адреси сторін /т.2, а.с.37/.

Частинами п`ятою та сьомою статті 6 ГПК України передбачено, що суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Окрім того, частиною восьмою статті 120 ГПК України встановлено, якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини сьомої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Натомість частиною 7 статті 120 ГПК України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 6 статті 120 ГПК України суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно з частиною 5 статті 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Відповідно до частин 6, 7 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Зважаючи на зазначені вище процесуальні норми, а також об`єктивні обставини (відсутність коштів на здійснення відправленя кореспонденції), суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 серпня 2022 року, якою відкрито апеляційне провадження у справі та призначено дату судового засідання на 12 жовтня 2022 року, в силу приписів процесуального закону слід вважати врученою сторонам у справі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників відповідача та прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 квітня 2013 року Житомирською міською радою прийнято рішення №528 "Про перелік об`єктів комунальної власності міста Житомира, що підлягають та не підлягають приватизації в 2013 році" у пункті 1 якого затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста Житомира, що підлягають та не підлягають приватизації в 2013 році згідно з додатками 1, 2, зокрема щодо викупу Фізичною особою-підприємцем Сагадін Т.Д. об`єктів за адресою: АДРЕСА_2 . Даним рішенням вирішено, що спірне майно - приміщення вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №2, яке розташовано за адресою вул. І. Кочерги, 11 площею 24 кв.м підлягає приватизації.

01 липня 2013 року державним реєстратором прийнято рішення №3552340 про реєстрацію права власності на приміщення, яке розташоване у м. Житомирі по вул. Івана Кочерги,11 за Територіальною громадою м. Житомира в особі Житомирської міської ради /т.1, а.с.36/.

31 липня 2013 року на виконання рішення №528 між Територіальною громадою міста Житомира в особі Житомирської міської ради (продавець/позивач) та фізичною особою-підприємцем Сагадін Т.Д. (покупець) укладено договір купівлі-продажу приміщення, що не є окремо розташованим майном, площею 24 кв.м. та знаходиться за адресою: вул. І. Кочерги, 11 /т.1, а.с.27/.

Даний договір купівлі-продажу зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №8074.

18 грудня 2013 року державним реєстратором прийнято рішення №9218144 про реєстрацію права власності на приміщення, яке розташоване у АДРЕСА_2 за Сагадін Тетяною Дмитрівною /т.1, а.с.37/.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі договору купівлі-продажу приміщення №8074 від 31 липня 2013 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на приміщення площею 24 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер нерухомого майна: 1 /т.1, а.с.83/.

31 грудня 2013 року між фізичною особою-підприємцем Сагадін Тетяною Дмитрівною (продавець) та ОСОБА_2 (покупець/відповідач) укладено договір купівлі-продажу приміщення, що не є окремо розташованим майном, площею 24 кв.м. та знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 /т.1, а.с.32/.

Згідно пункту 1.2 вказаного договору, приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого нотаріусом 31 липня 2013 року за №8074, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 грудня 2013 року за №1.

Цього ж дня на підставі зазначеного договору за Кучиком Василем Карімовичем в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення, про що вчинено запис №4161716 від 31 грудня 2013 року /т.1, а.с.39/.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 03 квітня 2014 року у справі №906/79/14, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 06 серпня 2014 року задоволено позов прокурора міста Житомира та вирішено визнати незаконним та скасувати п.1 п.п. 15, 16 додатку 1 до рішення Житомирської міської ради №528 від 18 квітня 2013 року "Про перелік об`єктів комунальної власності міста Житомира, що підлягають та не підлягають приватизації в 2013 році"; визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 24 кв.м. від 31 липня 2013 року, зареєстрованому в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №8074; фізичній особі-підприємцю Сагадін Тетяні Дмитрівні повернути приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24 кв.м. вартістю 73370,40 грн. до комунальної власності територіальної громади м. Житомира.

Під час вирішення вказаної справи, судами встановлено, що зазначене приміщення становить собою одноповерхову будівлю "В" комплексу будівель вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №2, а тому, будучи майном комунального навчального закладу, в силу вимог Законів України "Про освіту" та "Про приватизацію державного майна" (в редакціях чинних на момент відчуження приміщень з комунальної власності) не підлягають приватизації та використанню не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу.

Відповідно частини 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Прокурор посилається на те, що за змістом пункту 1.2. договору купівлі-продажу від 31 грудня 2013 року предмет договору належав ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу приміщення від 31 липня 2013 року, посвідченого та зареєстрованого нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за №8074, тобто саме того договору, що був визнаний недійсним рішенням господарського суду Житомирської області від 03 квітня 2014 року у справі №906/79/14. Згідно цього ж пункту договору вбачається, що відчужуване приміщення зареєстроване в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1.

Незважаючи на це, спірне приміщення площею 24 кв.м., що не є окремо розташованим майном та являло собою складову комплексу будівель вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №2 до цього часу до комунальної власності Житомирської міської територіальної громади відповідачем не повернуто.

23 вересня 2021 року Житомирська окружна прокуратура звернулася до Житомирської міської ради з повідомленням про намір звернутися до суду для захисту інтересів держави про витребування спірного нежитлового приміщення.

Проте, Житомирська міська рада на повідомлення прокурора належним чином не відреагувала, до суду не звернулася, однак у листі №36/5090 від 20 жовтня 2021 року не заперечувала проти подання позову прокурором.

Повідомленням від 14 грудня 2021 року Житомирська окружна прокуратура повідомила Житомирську міську раду про звернення з позовом до суду.

Вказані обставини стали підставою для звернення прокурора з даним позовом до суду.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Щодо повноважень прокурора звертатися з даним позовом до суду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким є Закон України "Про прокуратуру".

За змістом абзаців 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень частин 3- 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі №924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).

Прокурор зазначає, що спірне приміщення площею 24 кв.м., що не є окремо розташованим майном та являло собою складову комплексу будівель вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №2 до цього часу до комунальної власності Житомирської міської територіальної громади відповідачем не повернуто.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, надсилання прокурором повідомлення на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі №910/6144/18, від 06 серпня 2019 року у справі №912/2529/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів щодо порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

Як свідчать матеріали справи, 23 вересня 2021 року Житомирська окружна прокуратура звернулася до Житомирської міської ради з повідомленням про намір звернутися до суду для захисту інтересів держави про витребування спірного нежитлового приміщення.

Проте, Житомирська міська рада на повідомлення прокурора належним чином не відреагувала, до суду не звернулася, однак у листі №36/5090 від 20 жовтня 2021 року не заперечувала проти подання позову прокурором.

В порядку частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Житомирська окружна прокуратура повідомленням від 14 грудня 2021 повідомила Житомирську міську раду про звернення з даним позовом до суду.

Вище зазначено, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень (частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

У випадку, якщо компетентний орган (в цьому випадку Житомирська міська рада) не була згідна з наявністю підстав для представництва прокурором, в тому числі і можливості самостійного звернення до суду, міг оскаржити такі дії прокурора. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Житомирська міська рада заперечує звернення прокурора з цим позовом до суду.

Враховуючи вказане, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку щодо дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером №1 (нежитлове приміщення площею 24 кв. метрів) свідчать, що адреса відповідного об`єкту при відкритті розділу була визначена як "м.Житомир, вулиця Івана Кочерги, 11", однак в подальшому була змінена на "м.Житомир, вул. І.Кочерги, 11а".

Інші відомості щодо даного об`єкту, які наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджують висновок, що об`єкти нерухомості за адресою: м.Житомир, вул. І.Кочерги, 11, та за адресою: м.Житомир, вул. І.Кочерги, 11а, є одними і тими самими об`єктами, позаяк мають один і той же реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна, єдині підстави та послідовність переходів права власності на це нерухоме майно.

Порядок надання адрес на території м.Житомира на час внесення відомостей до реєстру та укладення договору купівлі-продажу приміщення від 31 грудня 2013 року регулювався Положенням про надання та впорядкування адрес топонімічних об`єктів на території міста Житомира, затвердженим рішенням Житомирської міської ради №78 від 03 березня 2011 року.

Відповідно до пункту 1.3. даного Положення, надання та зміна адрес об`єктам нерухомості здійснюється шляхом прийняття рішень виконкому міської ради.

Згідно листа Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міською ради №2/118/11 від 27 серпня 2019 року у департаменті відсутні відомості про присвоєння адреси вул. Івана Кочерги, 11-а приміщенню площею 24 кв. м. Цим же листом окружну прокуратуру повідомлено, що рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №4 від 09.01.2019 для усунення розбіжностей у адресації будівлі під літ. "В" (вул. Івана Кочерги, 11 / вул. Івана Кочерги, 11а), останній присвоєно адресу: м.Житомир, вул. Івана Кочерги, 11-б.

Наведене свідчить про те, що виконавчим комітетом та іншими виконавчими органами Житомирської міської ради не приймалося рішень про присвоєння будь-якій будівлі, в тому числі спірній, адреси: вул. І.Кочерги, 11а, в м.Житомирі, а окрім того додатково підтверджує, що приміщення площею 24 кв.м. за адресою: м.Житомир, вул. І.Кочерги, 11, що підлягало поверненню до комунальної власності Житомирської міської територіальної громади та приміщення площею 24 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що придбане ОСОБА_2 у ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року є одним і тим самим об`єктом. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Спірне приміщення колишньої вечірньої загальноосвітньої школи II-III ступенів №2 використовується фізичною особою-підприємцем Кучиком В.К. для здійснення підприємницької діяльності, доказів повернення майна його власнику не надано.

Факт використання спірного приміщення для здійснення підприємницької діяльності підтверджується також постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 липня 2021 року у справі №906/613/20.

Крім того, 27 серпня 2019 року між Житомирською міською радою (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Кучиком В.К. укладено договір оренди землі (орендар), згідно якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Таким чином, вказані обставини у своїй сукупності підтверджуються використання нерухомого майна саме в господарській діяльності як приміщення магазину. Доказів на спростування зазначеного відповідачем не надано.

Як встановлено судами, фізична особа-підприємець Кучик В.К. придбав приміщення за договором №14415 від 31 грудня 2013 року у Сагадін Т.Д. та в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував право власності на спірне нежитлове приміщення, про що вчинено запис №4161716 від 31 грудня 2013 року.

Частиною четвертою статті 80 Закону України "Про освіту" встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

За таких обставин, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що фізична особа-підприємець Кучик В.К. протиправно, всупереч рішенню господарського суду Житомирської області від 03 квітня 2014 року та постанови Вищого господарського суду України від 06 серпня 2014 року у справі №906/79/14, використовує приміщення комунального закладу освіти, яке належить Житомирській об`єднаній територіальній громаді та не може перебувати у приватній власності, до того ж, з метою, не пов`язаною із забезпеченням освітнього процесу або надання послуг учасникам освітнього процесу, що прямо заборонено вищезацитованою нормою Закону України "Про освіту".

Частиною першою статті 387 Цивільного кодексу України передбачається, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Згідно з частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення органу місцевого самоврядування, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Оскільки нежитлове приміщення, загальною площею 24 кв.м.,що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Івана Кочерги, 11 (наразі змінену на адресу: АДРЕСА_2 ) вибуло з комунальної власності на підставі рішення Житомирської міської ради №528 від 18 квітня 2013 року, скасованого в судовому порядку у справі №906/79/14 через його незаконність, відчуження об`єкта нерухомості відбулось без вираження волі територіальної громади міста Житомира, тобто власника цього майна, приймаючи до уваги факт вибуття спірного майна поза волею власника, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що витребування спірного приміщення у відповідача може бути здійснено незалежно від добросовісності набуття ним цього майна.

Дійсно, рішенням Житомирської міської ради №915 від 29 травня 2015 року припинено вечірню загальноосвітню школу ІІ-ІІІ ступенів №2 м.Житомира шляхом приєднання до вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів №1.

Однак, доводи відповідача щодо ліквідації закладу освіти, яким використовувалося спірне майно, а отже і відсутності підстав для застосування законодавства про освіту до спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки пунктом 4 рішення Житомирської міської ради від 18 червня 2020 року №1872 "Про припинення закладу загальної середньої освіти" вирішено будівлю та споруди, а також земельну ділянку, інше майно, після припинення Вечірньої загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступенів Житомирської міської ради (навчальний заклад до якого рішення Житомирської міської ради №915 від 29 травня 2015 року приєднано вечірню загальноосвітню школу ІІ-ІІІ ступенів №2 м.Житомира) передати на баланс департаменту освіти Житомирської міської ради для подальшої організації освітньої діяльності та використанням комунальним закладом освіти Житомирської ОТГ. Таким чином, сама ліквідації закладу не свідчить про зміну призначення будівлі та використання її в інших цілях, не пов`язаних з освітнім процесом.

В межах виконавчого провадження по виконанню рішення суду у справі №906/79/14, згідно постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 17 грудня 2018 року, фізична особа-підприємець Сагадін Тетяна Дмитрівна повернула спірне майно за Актом приймання-передачі від 29 листопада 2018 року на користь Територіальної громади м.Житомира. Однак, незважаючи на це, спірне приміщення згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстроване та продовжує перебувати у приватній власності ОСОБА_2 .

Таким чином, окружною прокуратурою встановлені достатні правові підстав для захисту порушених інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом про витребування у фізичної особи-підприємця Кучика В.К. приміщення загальною площею 24 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (наразі змінену на адресу: АДРЕСА_2 ) на користь Житомирської міської об`єднаної територіальної громади.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі за текстом - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Враховуючи викладене, державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - приміщення по АДРЕСА_2 , площею 24 кв. м. (запис про право власності №4161716) підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", разі зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), видачі дубліката документа, який посвідчує право власності на нерухоме майно, за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи викладене, державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1 (запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №4161716) підлягає скасуванню.

Безпідставними є доводи апелянта щодо неможливості задоволення такої позовної вимоги з огляду на те, що з 16 січня 2021 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, оскільки як зазначалось вище з 16 січня 2021 року скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, що і наявне у даному спорі.

Апелянт також стверджує, що відповідачем у справі повинна була бути фізична особа ОСОБА_2 , яка зазначена у договорі купівлі-продажу приміщення від 31 грудня 2013 року, а не фізична особа-підприємець Кучик Василь Карімович. Однак, колегія суддів зауважує, що чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина перша статті 52 Цивільного кодексу України). У даному випадку визначальне значення має встановлення обставин використання відповідачем спірного нерухомого майна в господарській діяльності, що було встановлено вище. Відтак, саме лише зазначення стороною договору купівлі-продажу нежитлового приміщення фізичну особу не спростовує обставин використання майна в господарській діяльності.

Скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, оскільки 26 травня 2022 року та 14 червня 2022 року Господарський суд Житомирської області розглянув справу за відсутності фізичної особи - підприємця Кучика Василя Карімовича, який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду, що є порушенням пункту 2 статті 120 ГПК України.

Вказані доводи є безпідставними, оскільки судом встановлено, що всі ухвали суду направлялися фізичній особі-підприємцю Кучику Василю Карімовичу за адресою, зазначеною у відзиві на позовну заяву, в апеляційній скарзі (яка співпадає із відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань) 1003, м.Житомир, вул. Перемоги, 53, кв. 7.

Ухвала про призначення дати судового засідання на 26 травня 2022 року повернулась суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Положеннями статей 42, 43 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; а також повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Сторони мають цікавитися станом відомих їм судових проваджень.

Інформація про стан судових справ є відкритою і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення за допомогою контакт-центру суду та/або за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Чірікоста і Віола проти Італії" зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв "розумності строку" є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів для того, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Олександр Шевченко проти України", "Трух проти України").

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

В свою чергу, про належне повідомлення відповідача про дату та час судового засідання 14 червня 2022 року свідчить заява представника відповідача про перенесення розгляду справи на іншу дату /т.1, а.с.200/. Факт обізнаності відповідача про здійснення судового провадження за позовоом щодо витребування майна підтверджується участю представника відповідача у судовому засіданні 25.01.2022, про що зазначено в протоколі судового засідання /т. 1 а.с 111/.

На підставі зазначеного, відповідно до статті 242 ГПК України, відповідач є таким, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання 26 травня 2022 року та 14 червня 2022 року у Господарському суді Житомирської області.

Крім того, щодо доводів фізичної особи-підприємця Кучик В.К., які викладені в апеляційній скарзі колегія суддів звертає увагу на частину 4 статті 165 ГПК України, відповідно до якої якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, він містив лише заперечення щодо представництва прокуратурою інтересів Житомирської міської ради та щодо повернення спірного приміщення Сагадін Т.Д. в межах виконавчого провадження.

Таким чином, інші доводи фізичної особи-підприємця Кучик В.К., викладені в апеляційній скарзі є неприйнятними.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кучика Василя Карімовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 червня 2022 року у справі №906/1403/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 14 червня 2022 року у справі №906/1403/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/1403/21 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "21" жовтня 2022 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.