РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.10.2022Справа № 910/6580/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вілла-Ріка" про стягнення 179 400,00 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2022 року Суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 (далі - Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Вілла-Ріка" (далі - Товариство) своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором оренди приміщення від 1 червня 2021 року щодо сплати орендних платежів за користування нерухомим майном, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість у період з лютого 2022 року по липень 2022 року на загальну суму 179 400,00 грн. Оскільки відповідач взяті на себе за вказаним договором зобов`язання з погашення цієї заборгованості не виконав, позивач, посилаючись на статті 202, 509, 525, 526, 548, 610, 611, 625, 759, 762 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 173, 230, 231, 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з Товариства вищезазначену суму боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 1 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

19 серпня 2022 року через загальний відділ канцелярії суду позивачем на виконання вимог вказаної ухвали подано документи для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 серпня 2022 року вищенаведену позовну заяву Підприємця прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/6580/22 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Крім того, цією ухвалою відповідачу було визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

14 вересня 2022 року через загальний відділ діловодства суду від Товариства надійшов відзив на позовну заяву від 6 вересня 2022 року, в якому останнє заперечувало проти задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є учасником відповідача з часткою в статному капіталі останнього в розмірі 50 %. У своєму відзиві Товариство вказало, що у зв`язку з введенням на території України з 24 лютого 2022 року воєнного стану та опублікуванням на сайті Торгово-промислової палати України листа від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 про підтвердження форс-можорних обставин, а також виходячи з положень статті 762 ЦК України, останній звільнений від зобов`язань по сплаті орендних платежів. Що стосується прострочення по сплаті орендних платежів з 1 травня 2022 року по 1 вересня 2022 року, то відповідач зазначив, що він позбавлений можливості виконувати ці зобов`язання до закінчення війни в Україні. Також, не погоджуючись з розміром спірної основної заборгованості, відповідач вказав, що з метою запобігання відключення приміщення від комунальних послуг, другим учасником Товариства сплачено 6 309,60 грн за комунальні послуги та експлуатаційні витрати за період з 1 травня 2022 року по 31 серпня 2022 року, які згідно з пунктом 3.5. договору входять до суми орендної плати.

30 вересня 2022 року через загальний відділ діловодства суду Підприємець подав заяву від 27 вересня 2022 року про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 31 500,00 грн разом з документами, які підтверджують вартість цих витрат.

27 вересня 2022 року позивач звернувся до суду з клопотанням від вказаної дати про збільшення розміру позовних вимог, у якому просив суд стягнути з відповідача 209 300,00 грн, а також поновити термін на подачу письмового підтвердження зміни ціни позову.

3 жовтня 2022 року через загальний відділ діловодства суду від Підприємця надійшла відповідь на відзив, в якій позивач навів доводи та аргументи на спростування правової позиції відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення терміну для подачі письмового підтвердження ціни позову та залишено без розгляду заяву Підприємця про збільшення розміру позовних вимог від 27 вересня 2022 року.

18 жовтня 2022 року через загальний відділ діловодства суду від Товариства надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У той же день від відповідача також надійшло клопотання про зменшення розміру заявлених позивачем судових витрат, в якому останній просив суд відмовити Підприємцю в стягненні на його користь 31 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в зв`язку з їх необґрунтованістю

Жодних інших клопотань по суті справи від сторін не надходило.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи подання позивачем та відповідачем заяв по суті спору, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, в яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи усіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

1 червня 2021 року між Підприємцем та Товариством було укладено договір оренди приміщення, за умовами якого позивач зобов`язався передати відповідачу, а останній, у свою чергу, - прийняти в строкове платне користування нерухоме майно: приміщення № 5, загальною площею 55,3 кв.м, розміщене за адресою: місто Київ, вулиця Григорія Сковороди, будинок 5, що належить позивачу згідно з договором купівлі-продажу від 16 червня 2007 року, зареєстрованого в Київському міському БТІ 27 червня 2007 року № 8049 (пункт 1.1. вказаної угоди).

Зазначений договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, а також скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

Майно передається в оренду з метою використання під офіс (пункт 1.2 договору оренди).

Згідно з пунктом 2.1 цього правочину орендар вступає у строкове платне користування майном після підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі вказаного приміщення.

У разі припинення договору, відповідач зобов`язався передати позивачу орендоване майно за актом прийому-передачі об`єкта оренди. Майно вважається поверненим з моменту підписання відповідного акта (пункт 2.4. договору).

Відповідно до пункту 3.1. наведеної угоди сума щомісячної орендної плати становить 29 900,00 грн. Вартість сервісних послуг до складу орендної плати не входить та компенсується відповідачем окремо.

Згідно з пунктом 5.2. спірного правочину Товариство зобов`язалося своєчасно та в повному обсязі вносити Підприємцю орендну плату та здійснювати комунальні та інші платежі.

Пунктом 10.1. та 10.2. вказаної угоди передбачено, що цей договір діє з 1 червня 2021 року до 30 квітня 2024 року. Усі зміни та доповнення до нього оформлюються у письмовій формі у вигляді додаткових угод, які вступають у силу після їх підписання сторонами.

Судом встановлено, що в матеріалах даної справи відсутній акт приймання-передачі вказаного приміщення, визначений пунктом 2.1. договору. Однак факт передачі цього нерухомого майна та існування орендних правовідносин за спірним правочином визнається сторонами у їх заявах по суті справи.

З матеріалів даної справи вбачається, що позивачем було направлено претензії від 16 червня 2022 року та від 8 липня 2022 року разом із виставленими рахунками на оплату послуг оренди за договором у період з лютого 2022 року по липень 2022 року, а також з актом звірки взаєморозрахунків. У вказаних претензіях позивач повідомив відповідача про неналежне виконання останнім умов договору та вимагав сплатити 202 942,06 грн, з яких: 179 400,00 грн - основна заборгованість з орендних платежів у період з лютого 2022 року по липень 2022 року, 9 463,65 грн - інфляційні втрати, 1 233,69 грн - штрафні санкції, 12 844,72 грн - пеня.

Листом від 6 липня 2022 року № 23 Товариство відмовило у задоволенні вказаних вимог позивача у зв`язку з їх необґрунтованістю.

У той же час, судом встановлено, що 1 вересня 2022 року між сторонами підписано та скріплено печатками акт повернення приміщення, зі змісту якого вбачається, що договір було достроково розірвано від вказаної дати та повернуто орендоване приміщення Підприємцю без зауважень та претензій щодо його технічного стану.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з положеннями статті 527 боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Разом із цим, відповідно до положень 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами пункту 3.1. договору відповідач мав сплатити позивачу в період з лютого 2022 року по липень 2022 року орендну плату в сумі 179 400,00 грн (29 900,00 грн х 6).

Водночас у пункті 3.5. договору сторони погодили, що комунальні та експлуатаційні витрати входять в орендну плату, визначену вищезазначеним пунктом цієї угоди.

Крім того, за умовами пункту 5.2. договору обов`язок по своєчасній сплаті комунальних та інших платежів покладено саме на відповідача.

Судом встановлено, що третіми особами: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачено 2 589,65 грн за комунальні послуги та експлуатаційні витрати щодо спірного нерухомого майна, що підтверджується квитанціями про оплату від 21 червня 2022 року: № 0.0..3 на суму 373,83 грн, № 0.0..5 на суму 49,05 грн, № 0.0..4 на суму 21,63 грн, № 0.0..1 на суму 120,62 грн, № 0.0..2 на суму 33,62 грн; квитанціями від 18 липня 2022 року: № ПН3156713 на суму 171,30 грн, № ПН3156710 на суму 355,60 грн, № ПН3156723 на суму 24,70 грн, № ПН3156719 на суму 21,60 грн; квитанціями до платіжної інструкції на переказ готівки від 12 серпня 2022 року: № ПН3183426 на суму 174,60 грн, № ПН3183420 на суму 355,60 грн, ПН3183439 на суму 53,80 грн, ПН3183433 на суму 43,30 грн; квитанцією від 3 серпня 2022 року № ПН3175082 на суму 253,40 грн, квитанцією від 9 червня 2022 року № ПН3121994 на суму 179,00 грн, квитанцією від 6 липня 2022 року № ПН3145900 на суму 179,00 грн, квитанцією від 9 серпня 2022 року № ПН3179655 на суму 179,00 грн.

Дана обставина не заперечувалася позивачем.

Разом із тим, надані відповідачем рахунки-повідомлення, не підтверджують оплату комунальних послуг, оскільки відсутні первинні розрахункові документи в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які підтверджують факт їх сплати, зокрема, квитанції, платіжні доручення тощо.

Оскільки судом встановлено факт часткової оплати комунальних та експлуатаційних послуг, сплачених щодо даного приміщення у спірний період в розмірі 2 589,65 грн, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Підприємця в частині стягнення з відповідача цієї суми.

Враховуючи вищевикладене, за розрахунком суду, розмір заборгованості по сплаті орендних платежів за вказаний період на момент подачі позову склав 176 810,35 грн (179 400,00 грн - 2 589,65 грн).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі у разі відсутності предмета спору.

Судом встановлено, що після відкриття провадження у даній справі третьою особою було здійснено платіж за електроенергію, спожиту в спірному приміщенні в серпні 2022 року, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 31 серпня 2022 року № ПН3200915 на суму 342,70 грн.

Оскільки після відкриття провадження у цій справі учасник Товариства ОСОБА_2 погасила суму заборгованості за комунальні послуги, які входять до орендної плати, у розмірі 342,70 грн, суд дійшов висновку про відсутність предмета спору в частині стягнення вищезазначеної суми, у зв`язку з чим провадження в справі у цій частині підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обґрунтована сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача становить, 176 467,65 грн.

У своєму відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні даного позову, посилаючись на наявність форс-мажорних обставин.

Відповідно до частини 1 статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Отже, за змістом даної норми, у разі порушення зобов`язання внаслідок настання форс-мажорних обставин, особа звільняється лише від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, передбаченої за таке невиконання, проте не звільняється від виконання основного зобов`язання. Тобто, застосування форс-мажору може звільнити від штрафних санкцій за прострочку сплати орендної плати, а не від самої орендної плати за цей період.

Судом встановлено, що предметом даного спору є лише стягнення основного боргу з орендної плати і позивачем не заявлялися до стягнення будь-які штрафні санкції.

Крім того, частиною 1 статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Отже, відповідний сертифікат торгово-промислової палати є документом, який підтверджує виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії.

Проте у порушення приписів чинного законодавства на підтвердження форс-можорних обставин відповідач не надав ні сертифікат Торгово-промислової палати України, ні копію листа від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1.

Крім того, судом встановлено, що спірний договір взагалі не містять положень щодо підстав звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з частинами 4, 6 статті 762 ЦК України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Останній звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

В обґрунтування неможливості використання спірного приміщення відповідач послався на введення з 24 лютого 2022 року воєнного стану, веденні бойових дій на території міста Києва та призупиненням діяльності Товариства в зв`язку з чим працівникам останнього було надано відпустки без збереження заробітної плати.

У той же час, саме по собі введення воєнного стану та зупинення господарської діяльності відповідача в розумінні приписів частин 4, 6 статті 762 ЦК України не є безумовними обставинами, які свідчать про неможливість останнім використовувати вказане приміщення у спірний період, оскільки згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, місто Київ не було включено до переліку населених пунктів, які перебувають в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Доказів того, що майно пошкоджено, стало непридатним для використання в господарської діяльності чи те, що відповідач не був допущений, не міг знаходитися чи не міг розміщувати свої основні засоби виробництва, речі, матеріали справи також не містять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необгрунтованість наведених доводів відповідача щодо звільнення його від виконання основного зобов`язання по сплаті орендних платежів.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за договором у розмірі 176 467,65 грн підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Товариство на момент прийняття рішення не надало документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення зазначених сум. За таких обставин, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, вимоги Підприємця підлягають частковому задоволенню в сумі 176 467,65 грн.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частини 4 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі суд, зокрема, вирішує питання про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається у разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Разом із тим, за приписами частини 1 статті 7 наведеного Закону сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи клопотання позивача про повернення йому сплаченої суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті.

Крім того, у своїй позовній заяві та заяві від 27 вересня 2022 року Підприємець просив суд стягнути з відповідача суму понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 31 500,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 січня 2022 року між Підприємцем та Адвокатським об`єднанням "КБ "Партнерс" (далі - Об`єднання) укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого останнє зобов`язалося здійснювати захист та представництво інтересів клієнта, а позивач - прийняти та оплатити вартість отриманих послуг за цією угодою.

За пунктами 4.1., 4.2. даного договору гонорар за послуги Об`єднання вказується в додатку № 1 до цього договору та є невід`ємною частиною вказаної угоди. Оплата виконаних робіт і наданих послуг здійснюється на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг протягом п`яти банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури Об`єднання.

27 вересня 2022 року між Підприємцем та Об`єднанням підписано акт приймання-передачі наданих послуг № 5 на загальну суму 31 500,00 грн.

На підтвердження того, що Брановицький Віктор Володимирович, який надавав правову допомогу, є адвокатом Об`єднання, до позовної заяви було додано копії: відповідного свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 31 серпня 2020 року серії КВ № 000980, а також ордеру від 16 червня 2022 року серії АА № 1148205, виданого Об`єднанням, що підтверджують повноваження цього адвоката на представництво інтересів позивача в суді.

Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншого учасника справи, у разі наявності заперечень такої особи щодо співрозмірності заявленої суми компенсації, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У своєму клопотанні від 10 жовтня 2022 року про зменшення заявлених позивачем судових витрат відповідач зазначив, що заявлений Товариством розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та неспівмірним з наданими адвокатом послугами.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотриманням вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі "Гімайдуліна й інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З акта приймання-передачі наданих послуг від 27 вересня 2022 року № 5 вбачається, що вартість 1 год. роботи адвоката становить 1000,00 грн, а загальна кількість витраченого часу - 31 год. 30 хв, з яких: 5 год. - ознайомлення та попередній правовий аналіз ситуації (питання) клієнта, з метою оцінки наявності перспектив та правових підстав для захисту прав та інтересів клієнта; 4 год. 30 хв - розробка пропозицій та рекомендацій зі стратегії та тактики представництва і захисту інтересів клієнта в суді та дослідження документів, наданих клієнтом; 5 год. - дослідження змін до законодавства з урахуванням попередніх редакцій та тривалості правовідносин, в яких перебуває клієнт; 5 год. - дослідження та аналіз судової практики в подібних правовідносинах; 6 год. - складання та подання до суду позовної заяви разом з додатками, підготовка та направлення відповіді на відзив; 4 год. - складання та подання заяви та детального опису судових витрат.

Разом із тим, зі змісту заяв по суті справи, поданих позивачем, вбачається, що вони за обсягом складають не більше трьох сторінок кожна, не містять жодного посилання на практику Верховного Суду в подібних правовідносинах. Крім того, у них не зазначено, у чому полягали зміни в законодавстві щодо спірних правовідносин та як проведений адвокатом аналіз судової практики вплинув на результат вирішення справи та захист інтересів клієнта.

У той же час, зі змісту наданого акта вбачається, що деякі зазначені в ньому послуги є тотожними та дублюють одна одну, що призводить до необґрунтованого завищення обсягів фактично наданих послуг та їх вартості.

Судом також встановлено, що в матеріалах даної справи відсутній додаток № 1 до договору віл 10 січня 2022 року, а також будь-який інший документ, в якому б було зафіксовано, що ставка адвоката Брановицького В.В. становить 1 000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям, що наведені у частині 4 статті 126 ГПК України.

З урахуванням предмета та підстав позову, виходячи з встановлених обставин, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, реально витраченого адвокатом часу, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін, наявність вмотивованих заперечень відповідача щодо обґрунтованості заявленої суми компенсації, зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, закриття провадження у справі в частині вимог, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити заявлену суму витрат позивача на професійну правничу допомогу в справі № 910/6580/21 у розмірі 10 000,00 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вілла-Ріка" (04070, місто Київ, вулиця Григорія Сковороди, будинок 5, квартира 1; ідентифікаційний код 33304718) на користь Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 176 467 (сто сімдесят шість тисяч чотириста шістдесят сім) грн 65 коп. основної заборгованості, 2 647 (дві тисячі шістсот сорок сім) грн 02 коп. судового збору, а також 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі за позовом Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вілла-Ріка" про стягнення 342,70 грн основної заборгованості закрити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 27 жовтня 2022 року.

СуддяЄ.В. Павленко