ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2022 р. Справа№ 910/16526/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Агрикової О.В.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 15.09.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021

у справі № 910/16526/21 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

до Державного підприємства «Інформаційні судові системи»

про стягнення 703 684, 95 грн

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (надалі - ТОВ «Порше Лізинг Україна», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (надалі - ДП «Інформаційні судові системи», відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 706 684, 95 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 530, 785 Цивільного кодексу України, ст. 193, 291 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором оперативного лізингу №91018751 від 14.06.2013, в частині своєчасного повернення майна з найму.

Заперечуючи проти позову, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зокрема, зазначив, що позивачем до розміру неустойки неправомірно включено суму ПДВ, у зв`язку з чим надав власний контррозрахунок.

У відповіді на відзив, позивач заперечив щодо обставин викладених у відзиві та, зокрема, зазначив, що на суму неустойки не нараховувалось ПДВ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 586 404 грн 13 коп. неустойки та 8 796 грн 07 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Інформаційні судові системи» 10.01.2022 звернулось безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 та ухвалили нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду про задоволення позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. За доводами скаржника, у задоволенні позову слід відмовити.

Скаржник звернув увагу суду на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 року у справі №910/18574/20 з відповідача на користь позивача вже було стягнуто 1649,83 грн пені, що є штрафною санкцією та 122397,02 грн боргу, а тому стягнення додаткових штрафних санкцій у даній справі № 910/16526/21 є безпідставним.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/16526/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Яковлєв М.Л., Агрикова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/16526/21 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

31.01.2022 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху через канцелярію Північного апеляційного господарського суду надійшла заява скаржника про усунення недоліків.

У зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 31.01.2022 у справі №910/16526/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Агрикова О.В., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 поновлено Державному підприємству «Інформаційні судові системи» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021, розгляд справи призначено на 17.03.2022. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16526/21.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 15.12.2021 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

09.02.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/16526/21.

Однак, судове засідання 17.03.2022 не відбулося, оскільки Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, від 18 04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні, зокрема до 21 листопада 2022 року.

Відповідно до п. 1 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» встановлено тимчасово до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України зупинено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 справу призначено до розгляду на 21.07.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2022 за клопотанням скаржника розгляд справи відкладено на 15.09.2022.

15.09.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Інформаційні судові системи» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з тим, що представник Державного підприємства «Інформаційні судові системи» приймає участь у розгляді іншої справи № 991/9725/20 у Вищому антикорупційному суді.

У судове засідання 15.09.2022 з`явився представник позивача.

Представники відповідача у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про що в матеріалах справи міститься розписка представників про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши думку представника позивача, який просив відмовити у задоволенні вказаного клопотання та розглядати справу, відмовляє у задоволенні клопотання та вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники відповідача, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників відповідача. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що у попередньому судовому засіданні представник відповідача був присутній у судовому засіданні та за його клопотанням розгляд справи вже відкладався.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судових засіданнях надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 14.06.2013 між позивачем (наймодавець) та відповідачем (наймач) було укладено договір оперативного лізингу (найму) № 91018751 (надалі - контракт).

Відповідно до п. І - ІІІ контракту, об`єктом оперативного лізингу є один чи більше транспортних засобів. Інформація щодо типу кожного автомобіля, державного номеру, року виробництва, номеру шасі, двигуна та першої реєстрації колишнього використання окремого автомобіля визначається у відповідному додатку щодо кожного автомобіля до цього контракту, що є його невід`ємними частинами. Конкретні домовленості стосовно умов оперативного лізингу кожного окремого автомобіля, включаючи його вартість, строк найму, суми орендних платежів та строк їх сплати та інші умови визначаються у відповідних додатках до цього контракту, що ж його невід`ємними частинами.

Згідно із п.п. 3.1. - 3.2. контракту об`єктом найму за контрактом є транспортний засіб, визначений у контракті, що належить на праві власності наймодавцю. Автомобіль був обраний наймачем та в повній мірі відповідає вимогам наймача. Автомобіль був або буде придбаний наймодавцем у дилера відповідно до специфікації, узгодженої з наймачем, за домовленістю сторін, якої було досягнуто до укладення контракту. Наймодавець передає автомобіль у користування наймачеві, а наймач зобов`язується прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати наймодавцю встановлені контрактом орендні платежі, повернути автомобіль наймодавцю відповідно до умов контракту.

Відповідно до п. 3.3. контракту, наймач підтверджує, що характеристики та стан автомобіля повністю відповідають вимогам наймача. Підписання акта приймання - передачі автомобіля наймач підтверджує, що він в присутності дилера перевірив справність автомобіля і що на момент підписання акта приймання - передачі автомобіля автомобіль знаходиться у справному стані.

Пунктами 4.1. - 4.3. контракту передбачено, що наймодавець зберігатиме за собою право власності на автомобіль, в той час як наймач матиме право на користування автомобілем впродовж усього строку дії контракту. Сторони можуть домовиться про продаж автомобіля наймачеві після завершення строку дії контракту. У цьому випадку продаж буде здійснено на умовах окремої угоди, укладеної сторонами. Наймач покриває всі витрати, понесені сторонами при передачі та поверненні автомобіля за контрактом та в процесі користування автомобілем протягом строку дії контракту.

Сторони оформлюють передачу автомобіля наймачеві та повернення автомобіля наймодавцю шляхом підписання акта приймання - передачі. Будь - які дефекти автомобіля фіксуються в акті приймання - передачі. Якщо з боку сторін немає заперечень в акті приймання - передачі, автомобіль вважається таким, що був, відповідно, переданий або повернутий в належному стані та у відповідності до вимог контракту (п.5.1. контракту).

Відповідно до п. 5.2. контракту, наймодавець забезпечує передачу автомобіля наймачеві лише після сплати останнім у повному обсязі на користь наймодавця наступних платежів: орендного платежу за перший період найму та адміністративного платежу; додаткових витрат, понесених наймодавцем згідно з цим контрактом, у тому числі, але не виключно, витрат, що пов`язані з передачею автомобіля наймачеві.

Згідно із п. 5.4. контракту, у будь - якому випадку орендні платежі, що сплачуються наймачем повинні покривати весь фактичний строк користування автомобілем, з моменту отримання до повернення відповідно до актів приймання - передачі.

Відповідно до п. 6.1. контракту, за користування автомобілем наймач зобов`язується щомісяця виплачувати наймодавцю орендні платежі, розмір яких визначено у контракті. Наймач також сплатить наймодавцю адміністративний платіж, та всі інші платежі як це передбачено контрактом, не пізніше ніж протягом 10 робочих днів з моменту відправлення наймодавцем відповідного рахунка, якщо інше не зазначено в контракті.

Розмір орендних платежів за контрактом підлягає розрахунку наймодавцем щомісяця. Орендний платіж встановлюється в українських гривнях шляхом множення розміру орендного платежу для відповідного місяця на курс обміну дол. США/євро до гривні, установленого українським комерційним банком, визначеним наймодавцем, як це зазначено у наступному пункті 6.3. контракту. Протягом строку дії контракту обчислення розміру орендних платежів здійснюється без урахування індексації. Перегляд розміру орендних платежів може бути узгоджений в додатках до контракту (п.6.2. контракту).

Згідно із п. 6.5. контракту, наймач зобов`язується щомісячно сплачувати орендні платежі на рахунок, зазначений наймодавцем у контракті, не пізніше 15-го календарного дня поточного місяця. У разі неотримання рахунка до 15 числа поточного місяця, за який повинен бути сплачений орендний платіж, наймач зобов`язаний сплатити відповідний платіж у розмірі, установленому у контракті, до 15 числа цього місяця, а після отримання рахунка - доплатити відповідну різницю між сплаченою сумою та сумою, визначеною у рахунку.

Відповідно до п. 6.11. контракту, якщо наймач здійснює платежі, що не покривають усі його зобов`язання перед наймодавцем та/або затримує платежі, сторони погоджуються, що суми, виплачені наймодавцю, будуть розподілятися у наступній черговості: 1) штрафні санкції за прострочення; 2) орендні платежі; 3) компенсації інших витрат наймодавця відповідно до умов контракту. Якщо наймач має декілька об`єктів оперативного лізингу, платежі будуть розподілятися з урахуванням найбільш давнього платіжного зобов`язання, що виникає у зв`язку з експлуатацією всіх об`єктів. Наймач не може змінювати цю послідовність, в тому числі шляхом встановлення призначення платежу. Якщо наймач має непогашені зобов`язання станом на дату оплати за декількома договорами, при цьому для кожного окремого договору застосовується порядок, зазначений у цьому пункті.

Пунктами 8.2. - 8.2.2. контракту передбачено, що у випадку прострочення сплати орендного та/або будь - якого іншого платежу за контрактом, до наймача застосовуються наступні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати орендного платежу та/або будь - якого іншого платежу; штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані наймодавцем: еквівалент 15 дол. США/Євро за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США/євро за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США/євро за третю вимогу.

Відповідно до п. 8.3. - 8.3.1. контракту, якщо наймач прострочить виплату орендного платежу протягом більш, ніж на 10 робочих днів, наймодавець має право: надіслати наймачеві першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо наймач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту отримання першої вимоги щодо сплати, наймодавець надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу щодо сплати, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку якщо наймач не здійснить оплату у вказаний термін, наймодавець має право направити наймачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.4.2 контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов`язань після надіслання другої вимоги щодо сплати означає, що наймач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов`язання за цим контрактом.

Згідно із п.п. 12.1. - 12.3. контракту, контракт набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Строк оперативного лізингу щодо кожного автомобіля визначається у відповідному додатку до контракту. Строк оперативного лізингу за контрактом починається з дати підписання сторонами акта приймання - передачі автомобіля. Автомобіль вважається повернутим наймодавцю за умови підписання останнім відповідного акта приймання - передачі. Припинення та продовження строку оперативного лізингу у зміну термінів, визначених у контракті, може бути здійснене за додатковою угодою сторін.

14.06.2013 сторонами було укладено додаток № 00007752 від 14.06.2013 до договору оперативного лізингу № 91018751 від 14.06.2013. Даним додатком сторони визначили об`єкт оперативного лізингу: транспортний засіб типу: Audi A6 2.0 TFSI, рік виробництва: 2013. Вартість автомобіля: еквівалент 60715,06 дол. США, строк найму 60 місяців. Адміністративний платіж: еквівалент 910,73 дол. США. Максимальний річний пробіг автомобіля: 30000 км. Орендні платежі: за перший період найму (фактичний період вказується в акті приймання - передачі автомобіля) : 14 542,99 дол. США (сума еквівалент), строк оплати до 30.06.2013. За кожний наступний повний місяць найму: 1349,95 дол. США, до 15 числа місяця. Усі платежі що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США відповідно до п. 6.3. контракту.

З матеріалів справи вбачається, що 18.06.2013 між Дочірнім підприємством «Ауді центр Віпос» (продавець) та позивачем (покупець) було укладено договір № 133_205773 купівлі-продажу транспортного засобу (автомобіль) «AUDI A6», 2013 модельного року, двигун 2.0 TFSI , за ціною 495 192,03 грн.

21.06.2013 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, позивачем було проведено державну реєстрацію транспортного засобу «AUDI A6», 2013 року випуску.

21.06.2013 між позивачем та відповідачем підписано акт прийому - передачі на підставі договору оперативного лізингу № 91018751 від 14.06.2013/додатку № 00007752 від 14.06.2013, відповідно до якого наймодавець передав, а наймач прийняв автомобіль «AUDI A6», рік випуску - 2013.

30.04.2015 сторонами було укладено додаткову угоду до договору оперативного лізингу № 91018751 від 14.06.2013, якою було внесено зміни до додатку № 00007752 від 14.06.2013, а саме, строк найму було збільшено до 84 місяців; розмір орендної плати було викладено в наступній редакції: за кожний наступний повний місяць найму (крім першого періоду найму): 1146,16 дол. США, до 15 числа місяця.

Вказані обставини були встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 в справі №910/18574/20, яким позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено, стягнуто із ДП «Інформаційні судові системи» на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 122 397,02 грн боргу, 1 649,83 грн пені, 9 140,84 грн витрат по оплаті судового збору. Витребувано від ДП «Інформаційні судові системи» та передано ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Audi A6 2,0 TFSI, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун №CDN 313903, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 485 342,25 грн.

У відповідності до акту прийому-передачі до додатку № 00007752 від 14.06.2013 до договору складеного та підписано 09.06.2021 між позивачем, відповідачем та ТОВ «Автосоюз» (представник наймодавця - ТОВ «Порше Лізинг Україна»), предмет лізингу автомобіль Audi A6 2,0 TFSI, 2013 року виробництва повернуто позивачу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 у справі №910/18574/20 скасовано частково в частині задоволених позовних вимог про витребування від ДП «Інформаційні судові системи» та передачу ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Audi A6 2,0 TFSI, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун №CDN 313903, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 485 342,25 грн.

Прийнято нове рішення, яким в частині витребування від ДП «Інформаційні судові системи» та передачу ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Audi A6 2,0 TFSI, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун №CDN 313903, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 485 342,25 грн провадження в справі №910/18574/20 закрито. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2021 у справі №910/18574/20 щодо стягнення з ДП «Інформаційні судові системи» на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 122 397,02 грн боргу, 1 649,83 грн пені, 9 140,84 грн витрат по оплаті судового збору залишено без змін.

Так, в справі №910/18574/20 було встановлено, що відповідачем не сплачено лізингові платежі за період з лютого 2020 по червень 2020 року в розмірі 122 379,02 грн, у зв`язку з чим стягнуто вказану суму заборгованості.

Крім того, судами встановлено, що з урахуванням додаткової угоди від 30.04.2015 строк оперативного лізингу (найму) автомобіля за договором сплив 21.06.2020.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції під час розгляду справи в Північному апеляційному господарському суді у відповідності до акту прийому-передачі до додатку № 00007752 від 14.06.2013 договору оперативного лізингу (найму) № 91018751 від 14.06.2013 складеного та підписано 09.06.2021 між позивачем, відповідачем та ТОВ «Автосоюз» (представник наймодавця - ТОВ «Порше Лізинг Україна»), предмет лізингу (автомобіль Audi A6 2,0 TFSI, 2013 року виробництва) було повернуто позивачу, в зв`язку з чим провадження за позовною вимогою про вилучення об`єкта оперативного лізингу було закрито за відсутністю предмета спору.

Відповідно до положень ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України зазначені вище обставини доказуванню не підлягають.

Предметом позову у даній справі № 910/16526/21 є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування предметом лізингу за період липня 2020 року по травень 2021 року, що за розрахунком позивача складає 703 684, 95 грн.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, правовідносини в цій справі виникли за договором оперативного лізингу, до яких згідно з частинами 2 та 3 статі 806 Цивільного кодексу України застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 Цивільного кодексу України та законом.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За змістом наведених норм, договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в Договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов, а неправомірно.

За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 Цивільного кодексу України та статті 216 Господарського кодексу України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Правові наслідки порушення умов договору оренди майна визначені відповідними нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, строк оперативного лізингу сплив 21.06.2020 та відповідач мав повернути предмет оренди не пізніше 24.06.2020, однак автомобіль був повернутий лише 09.06.2021.

Вказані обставини не є спірними та визнаються учасниками справи, а тому відповідно до положень ч.1 ст.75 Господарського кодексу України не підлягають доказуванню.

Крім того, як зазначалося вище, вказані обставини також встановлені судом при розгляді справи №910/18574/20.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 Цивільного кодексу України).

Тобто неустойка згідно із частиною другої статті 785 Цивільного кодексу України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, обов`язок наймача сплачувати орендні платежі за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення Договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V. «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України. Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, Податковим Кодексом України, як спеціальним нормативним актом, що визначає будь-які питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.

Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) - це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо).

Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.

Такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з найму після припинення дії договору лізингу до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися наймачем наймодавцю у випадку правомірного користування майном.

Згідно умов контракту вбачається, що сторонами погоджено розмір орендної плати: за кожний наступний повний місяць найму (крім першого періоду найму): сума еквівалентом дол. США (з урахуванням ПДВ) - 1146,16 дол. США (додаткова угода від 30.04.2015).

Місцевий господарський суд вірно зазначив, про необгрунтованість посилання позивача на те, що ним на нараховану суму неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення ПДВ не нараховувалося, оскільки сума ПДВ вже включена в розмір орендної плати в розмірі 1146,16 дол. США, яка бралася при розрахунку неустойки.

Отже, враховуючи розмір місячної орендної плати без ПДВ та період прострочення повернення майна заявлений позивачем з липня 2020 року по травень 2021 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, підлягає стягненню в розмірі 586 404, 13 грн (- 20% ПДВ 117 280, 82 грн,) суми неустойки в розмірі подвійної орендної плати за користування предметом лізингу що також відповідає контррозрахунку відповідача, а тому місцевим господарським судом правомірно задоволено позов частково.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ДП «Інформаційні судові системи» не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2021, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Інформаційні судові системи» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 15.12.2021 - залишити без змін.

Судові витрати (судовий збір) розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі № 910/16526/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі № 910/16526/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги (судовий збір) покладаються на Державне підприємство «Інформаційні судові системи».

4. Матеріали справи № 910/16526/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 21.10.2022 після виходу суддів з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

О.В. Агрикова