ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2022 р. м. Рівне Справа № 910/18376/20(918/445/22)

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюк В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Росава"

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ"

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті"

про визнання договорів позики недійсними

В засіданні приймали участь:

від позивача; ЗАБАРІН АНТОН ФЕДОРОВИЧ (поза межами залу)

від відповідача: Щербак Євген Миколайович (поза межами залу)

від відповідача: Клецькой Андрій Андрійович (в залі суду) - посвідчення № 355 від 29 серпня 2012 року.

Описова частина:

05 липня 2022 року Приватне акціонерне товариство "РОСАВА" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" про визнання договорів недійсними.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11 липня 2022 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18376/20(918/445/22) за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Росава" до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" про визнання договорів недійсними. Визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 20 липня 2022 року.

19 липня 2022 року через відділ канцелярії представник відповідача 1 подав відзив на позовну заяву, в якому останній позов визнав.

Ухвалою суду від 20 липня 2022 року відкладено підготовче засідання на 30 серпня 2022 року.

24 серпня 2022 року через відділ канцелярії від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд в задоволенні позову відмовити, як безпідставному та недоведеному.

30 серпня 2022 року через відділ канцелярії позивачем подано письмові пояснення щодо фактичного використання боржником коштів, отриманих у позику від ТОВ "ЗВ Ріелті" за договорами позики.

В судовому засідання 30 серпня 2022 року було оголошено перерву до 13 вересня 2022 року.

Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року відкладено підготовче засідання на 27 вересня 2022 року.

26 вересня 2022 року через відділ канцелярії арбітражний керуючий відповідача 1 подав лист-повідомлення, в якому зазначив, що у арбітражного керуючого позивача, який є підписантом позовної заяви, позбавили права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та анулювання свідоцтва.

Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі №910/18376/20(918/445/22). Призначено справу до судового розгляду по суті на 11 жовтня 2022 року.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2022 року розгляд справи по суті відкладено на 18 жовтня 2022 року.

17 жовтня 2022 року через відділ канцелярії відповідачем 1 подано пояснення, в яких останній просить долучити документи до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18 жовтня 2022 року представники сторін висловили свої правові позиції щодо суми позову, позивач наполягав на задоволенні позову, відповідач 1 проти позову не заперечив, відповідач 2 просив суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Мотивувальна частина:

У провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа № 910/18376/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" (надалі - ТОВ "Апогей", Заявник).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 01.02.2022 року визнано вимоги кредитора Приватного акціонерного товариства "Росава" (надалі - ПАТ "Росава", Кредитор, Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" (надалі - Відповідач - 1) та включено до реєстру вимог кредиторів: у четверту чергу задоволення вимоги ПАТ "Росава" у розмірі 7 004 204, 00 грн.; у першу чергу задоволення вимог кредиторів включено грошові вимоги ПАТ "Росава" по сплаті судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника у сумі 4 540,00 грн.

Отже, матеріалами справи стверджено, ПАТ "Росава" є кредитором ТОВ "Апогей" у справі про банкрутство, що стверджується матеріалами справи.

Вбачається, між ТОВ "ЗВ Ріелті" в якості кредитора та ТОВ "Апогей" в якості позичальника укладено наступні договори позики:

1) договір № 1 від 24.01.2020 року за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана позика на загальну суму 222 000 000 грн. З яких ТОВ "АПОГЕЙ" погасило 44 645 000 грн. Залишок заборгованості 177 155 000 грн.

2) договір № 2 від 06.03.2020 року за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана позика на загальну суму 84 811 000 грн. з них ТОВ "АПОГЕЙ" погасило 335 000 грн. залишок заборгованості 83 811 000 грн.

3) договір № 3 від 30.06.2020 року за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана позика на анальну суму 131 308 650 грн.

4) № 4 від 08.09.2020 року за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана Позика на загальну суму 100 000 000, 00 грн. (надалі - Оскаржувані правочини).

Як свідчать матеріали справи Оскаржувані правочини були укладені з порушенням норм законодавства, що підтверджується наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ньому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдані шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

З огляду на зазначені норми права, суд вказує на наступне, що дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання бет відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якою вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Особа, яка з боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів з підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Оскільки період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство, є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, ст. 42 КУзПБ встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у кодексі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків передбачених цією нормою.

Встановлений у статті 42 КУзПБ строк (три роки, що передували відкриттю провадження у справі при банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.

Крім того, зі змісту частини першої названої статті слідує, що правочини можуть бути визнані недійсними з наведених у ній підстав (у даному випадку позивачем визначено такою підставою те, що боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняті я зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів) за умови завдання збитків боржнику або кредиторам.

Аналогічна позиція підтверджується практикою Верховного Суду, а саме Касаційний господарський суд Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021 р. по справі № 902/1023/19(902/508/20) в якій зазначено:

"...становлений у статті 42 КУзПБ строк (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника...

"...зі змісту частини першої названої статті слідує, що правочини можуть бути визнані недійсними з наведених у ній підстав (у даному випадку позивачем визначено такою підставою те, що боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів за умови завдання збитків боржнику або кредиторам".

Поняття правової презумпції сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника розкрито у правових висновках Верховного Суду (Постанова Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/6178/17).

З вищенаведеного вбачається, що будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна, вчинений у підозрілий період, є сумнівним і може бути визнаний недійсним на підставі спеціальної норми закону. Ліквідатор зобов`язаний перевірити наявність підстав для визнання недійсним сумнівного правочнну відповідно до статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства або норм Цивільного та Господарського кодексів України. Слід звернути увагу, що недійсними можуть бути визнані не всі без винятку правочини боржника, укладені у підозрілий період, а лише ті, підставність визнання недійсними яких передбачено частиною першою, другою от. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Як свідчать матеріали справи ТОВ "АПОГЕЙ" в подальшому, отримані від ТОВ "ЗВ Ріелті" за оспорюваними правочинами грошові кошти спрямував на цілі безпосередньо не пов`язані із видами його господарської діяльності, для отримання прибутку.

Так, за інформацією з ЄДРЮОФОПтаГФ, видами діяльності ТОВ "Апогей" є: 41.20 будівництво житлових і нежитлових будівель (основний), 43.39 інші роботи із завершення будівництва, 43.99 інші спеціалізовані будівельні роботи, н.в.і.у., 45.19 торгівля іншими автотранспортними засобами, 46.63 оптова торгівля машинами й устаткуванням для добувної промисловості та будівництва, 46.73 оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, 46.90 неспеціалізована оптова торгівля.

Водночас, як свідчать матеріали справи кошти, були перераховані ТОВ "Апогей" на підставі Попередніх договорів для придбання двома юридичними особами (ТОВ "Фінансова оферта", ТОВ "Кредит Інвестмент Груп") на аукціоні пулів прав вимог до боржників неплатоспроможних банків, а також для придбання в ТОВ "Озон Інвестмент" корпоративних прав TOB "КМ "Інвестпроект", які через 6 днів після придбання були відчужені ТОВ "Апогей" на користь TOB "СКН "Сучасна комерційна нерухомість".

Основні Договори купівлі-продажу майнових прав на підставі Попередніх договорів, ТОВ "Апогей" - не укладав.

Після проведення оплати, Боржник відступав наявні у нього права вимоги за Попередніми договорами на користь інших осіб. При цьому, жодного прибутку від таких операцій ТОВ "Апогей" не отримував.

Матеріалами справи стверджено, що із 473 501 785, 19 грн. отриманих від ТОВ «ЗВ Ріелті» за оспорюваними Договорами позики, грошових коштів, Боржник: 11 202 000 000, 00 грн. перерахував ТОВ «Фінансова Оферта» для придбання пулу прав вимог №debtx 8908.

Зокрема, 24.01.2020 року між ТОВ «Фінансова Оферта», як Первісним кредитором та ТОВ «Апогей», як Новим кредитором було укладено Попередній договір про відступлення права вимоги №1/240120, з подальшими змінами, відповідно до умов якого Сторони зобов`язались не пізніше 31.10.2020, укласти Основний договір на умовах, встановлених цим Договором.

В свою чергу у п.1.2. Попереднього договору про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020 визначено, що Права вимоги - частина прав вимоги, які виникнуть у Первісного кредитора в майбутньому та які будуть передані Новому кредитору згідно з основним договором, який сторони укладуть відповідно до п.3.1. цього Договору, наявність та дійсність яких підтверджується відповідними договорами, що входять в Пул активів, детальний опис яких міститься в Протоколі електронних торгів №debtx_8908 (далі - Протокол електронних торгів), який є частиною цього Договору, крім тих прав вимоги, перехід яких не відбувається та не відбулися за цим Договором або Основним договором згідно з п,3.2. цього Договору.

Пунктом 4.1. Попереднього договору про відступлення права вимоги №1/240120 Сторони погодили, що після укладання цього Договору, Новий кредитор зобов`язаний сплатити Первісному кредитору грошову суму у розмірі 202 000 000. 00 грн. без ПДВ (далі - Ціна відступлення), в якості передоплати протягом 5 робочих днів з дня (дати) підписання цього Договору. Зазначена Ціна відступлення зараховується у якості оплати за Права вимоги по Основному договору.

28.01.2020 року ТОВ «Апогей» сплатив ТОВ «Фінансова оферта» ціну відступлення Права вимоги за Попереднім договором про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020 у розмірі 202 000 000.00 гри., що підтверджується банківською випискою.

В подальшому, наявні у нього права вимоги за Попереднім договором від 24.01.2020 р. щодо укладення Основного договору з Первісним кредитором (ТОВ «Фінансова оферта), Боржник відступив на користь ТОВ «ФК «Монталє».

23.10.2020 року між ТОВ «Фінансова Оферта», як Первісним кредитом та ТОВ «ФК «Монталє», як Новим кредитором було укладено Договір про відступлення права вимоги та майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лігуном А.І. за реєстровим №11612, в якому зазначено, що він укладений на виконання Попереднього договору про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020. Укладенням цього Договору Сторони підтверджують належне виконання ними Попереднього договору та відсутність будь-яких претензій щодо його виконання.

Відповідно до п.3.1. Договору про відступлення права вимоги та майнових прав від 23.10.2020 року в порядку та на умовах, передбачених даним Договором, Первісний кредитор передав (відступив) на користь Нового кредитора, а Новий кредитор набув права вимоги Первісного кредитора, що входять в пул активів, детальний опис якого міститься в Протоколі електронних торгів №debtx_8908 від 03.01.2020.

З урахуванням викладеного, матеріалами справи стверджено, що перерахувавши ТОВ «Фінансова Оферта» 202 млн. грн. для придбання пулу прав вимог №debtx_8908, - ТОВ «Апогей» не отримало з цих операцій жодного прибутку, не уклало Основного договору купівлі-продажу, а наявні в нього права відступило на користь ТОВ «ФК «Монталє».

Суд констатує, відповідачами не надано жодних доказів, які б вказували на протилежне.

Крім того, 03.06.2020 р. між ТОВ «Апогей», як Цесіонарієм та ТОВ «Кредіт Інвестмен Груп», як Цедентом був укладений Попередній договір №03/06/2020 про порядок здійснення договору цесії.

Пунктом 1 Попереднього договору від 03.06.2020 р. (в редакції Додаткової угоди від 31.08.20 р.) встановлено, що Цедент та Цесіонарій зобов`язуються укласти в строк до 01,02.2021 р. договори відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та майнових прав за кредитними договорами та договорами забезпечення за ними, в тому числі дебіторської заборгованості за ними, що входить до складу лоту №debtx_9005 (який є предметом продажу на електронному аукціоні, що відбувся 04.06.2020р. в електронній торговій системі debtx.com та переможцем за яким є Цедент), надалі - Основні договори, за якими Цедент здійснить відступлення (купівлю- продаж), а Цесіонарій набуде 100 % від обсягу прав вимоги та майнових прав за кредитними договорами, договорами забезпечення та дебіторської заборгованості після укладення Цедентом з банками-власниками таких прав вимоги та майнових прав відповідних договорів. Цедент зобов`язується передати на користь Цесіонарія права вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки / застави або припинити обтяження нерухомого / рухомого майна іпотекою / заставою та вилучити записи з реєстру заборони відчуження нерухомого майна, яке виступає предметом іпотеки / застави за відповідними договорами іпотеки / застави.

На виконання умов Попереднього договору (в редакції додаткових угод) ТОВ «Апогей» для придбання майнових прав за лотом №debtx_9005 перерахувало на користь ТОВ «Кредит Інвестмент Груп»: 10.06.2020 р. - 45 840 000, 00 грн.; 01.07.2020 р. - 91 680 000, 00 грн., 04.09.2020 р. - 375 000, 00 грн., 20.07.2020 р. - 39 422 012,19 грн., на підтвердження вказано матеріали справи містять виписку по рахунку.

Крім того, ТОВ «Апогей» в 2019-2020 р, перерахувало ТОВ «Кредит Інвестмент Груп»: 03.12.2019 р. - 17 560 764, 20 грн. за Попереднім договором від 02.12.2019 р. про здійснення договору цесії від 03.12.2019 р.; 17.01.2020 р. - 97 841 000, 00 грн. та 23.03.2020 р. - 280 000, 00 грн. за Попереднім договором відступлення права вимоги та майнових прав за кредитними договорами від 17.01.20 р.

Із зазначеного слідує, що спрямувавши ТОВ «Кредит Інвестмен Груп» 214,154 млн. грн. для придбання майнових прав від неплатоспроможних актів, - ТОВ «Апогей» не отримало жодного прибутку, та не уклало з ТОВ «Кредит Інвестмен Груп» Основні договори купівлі-продажу майнових прав.

Отже, відповідачем не спростовано та доказів протилежного відповідачами до матеріалів справи не долучено.

Також, 24.09.2020 року між ТОВ «Озон Інвестмент», як Продавцем та ТОВ «Апогей», як Покупцем було укладено Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «KM Інвестпроект», відповідно до якого Продавцем передано, а Покупцем прийнято частку у статутному капіталі ТОВ «KM «Інвестпроект» у розмірі 100 %. яка в грошовому еквіваленті становить 137 883 375. 49 грн. _Частка внесена (сформована) Продавцем до статутного (складеного) капіталу в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 Акту приймання-передачі від 24.09.2020 р. Сторони підтверджують, що за умовами Договору від 24 вересня 2020 року з моменту підписання Сторонами цього Акту, Покупець набуває право власності на частку в статутному капіталі ТОВ «KM «Інвестпроект» у розмірі 137 883 375. 49 грн. що становить 100 % статутного капіталу ТОВ «KM «Інвестпроект», яка придбана Покупцем у Продавця. Усі права та обов`язки Продавця, як учасника Товариства переходять до Покупця. Продавець втрачає усі права та обов`язки, які були обумовлені його статусом учасника Товариства.

24.09.2020 р. ТОВ «Апогей» перерахувало на користь ТОВ «Озон Інвестмент» 52 566 430, 96 грн. зазначена обставина підтверджується відповідною випискою із банку.

30.09.2020 року між ТОВ «Апогей» та ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» було укладено Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «KM Інвестпроект», відповідно до п. 1-2 якого, з моменту підписання цього Акту, ТОВ СКН «Сучасна комерційна нерухомість» набуває право власності на частку в статутному капіталі ТОВ «KM «Інвестпроект» у розмірі 137 883 375, 49 грн., що становить 100 % статутного капіталу ТОВ «KM «Інвестпроект». Усі права та обов`язки ТОВ «Апогей», як учасника Товариства переходять до ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість».

Таким чином, на підставі укладених з ТОВ «Озон Інвестмент» та ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» правочинів, ТОВ «Апогей» - спочатку придбав за ціною 52 566 430, 96 грн., а потім продав, без отримання будь-яких коштів, 100 % частки у статутному капіталі ТОВ «KM «Інвестпроект».

Суд наголошує, що укладаючи спірні правочини ТОВ «Апогей» розпоряджався значними сумами коштів, про що зазначалося вище по тексту, однак жодного прибутку від вказаних операцій - ТОВ «Апогей» не отримав.

З огляду на зазначені обставини справи, суд вказує наступні норми права.

Згідно з ч. 1 ст. 80, ч. 1, 2 ст. 83, ч.1 ст. 84 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі в цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі. Товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку.

Вказане узгоджується з ч. 1, 2, ст. 3 ГК України, ч. 1, 3 ст. 79, ч. 1 ст. 80 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська).

Водночас, однією з засад (принципів) цивільного законодавства, визначених у ст.3 ЦК України є справедливість, добросовісність та розумність. Аналогічні за змістом положення містяться і в ч. 3 ст. 509 ЦК України, у якій визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання та/або суду. З аналізу положень норм чинного в Україні законодавства та доктрини права, вбачається, що принцип добросовісності слід розцінювати як чесну, сумлінну поведінку суб`єктів зобов`язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб.

У ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Тоді як, розумне здійснення цивільних прав передбачає адекватну оцінку особою цінності певного майнового права, доцільність своїх дій, наслідків здійснення або нездійснення цивільного права.

Касаційний господарський суд в постанові від 20.06.2018 р. по справі №910/19198/16 наголосив, добросовісні та розумні дії - це дії, які, зокрема не повинні погіршувати фінансове становище юридичної особи, а саме не повинні позбавляти права юридичної особи на отримання прибутку.

У постанові від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, Верховний Суд зазначив, що правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення заборгованості діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. (Висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 908/1730/18 (908/3089/20).

Частиною 1, 3, 5 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1,-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже з урахуванням наведених норм права, а також враховуючи обставини справи які зазначалися вище, вбачається, що Оскаржувані правочини були укладені з порушенням норм законодавства, що має наслідок визнання недійсними цих договорів.

Порушене право Позивача полягає у тому, що саме він є кредитором ТОВ «Апогей» та має право задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок реальної оплатної реалізації активів Боржники у свою чергу. Боржник, уклав оскаржувані правочини у підозрілий період, чим самим прийняв на себе зобов`язання, яке стало для нього надмірним тягарем та призвело до неможливості розрахунків з вже існуючими кредиторами. Такі дії боржника свідчать про намір ухилення боржником від розрахунків з контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Також, судом враховане наступне.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

За наведеного, суд констатує, що з наданих позивачем доказів, більш вірогідними є докази того, що оскаржувані правочини укладалися не з метою ведення своєї господарської діяльності, оскільки відповідачами не надано доказів отримання будь якого прибутку або вигоди, після укладення зазначених правочинів.

Відтак, позивачем доведено належними доказами обґрунтованість позову, а тому суд визнає недійсними договори позики між ТОВ «Апогей» та ТОВ «ЗВ Ріелті» № 1 від 24.01.2020, № 2 від 06.03.2020, № 3 від 30.06.2020, № 4 від 08.09.2020 з підстав встановлених ст. ст. 3, 13, 509, 215 ЦК України, абз. 3, 4 ч. 1 ст. 42 КУПБ, які наводилися вище.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір Позики №1 віл 24.01.2020 р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗВ Ріелті» та Товариством і обмеженою відповідальністю «Апогей» включно з Додатковою у годою №1 від 28.01.2020 р. до Договору Позики № 1 укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗВ Ріелті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей».

3. Визнати недійсним Договір Позики № 2 від 06.03.2020 р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗВ Ріелті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» включно з Додатковою угодою №1 від 04.06.2020 р. до Договору Позики № 2 укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗВ Ріелті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей».

4. Визнати недійсним Договір Позики № 3 від 30.06.2020 р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗВ Ріелті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» включно з Додатковою угодою №1 від 13.08.2020 р. до Договору позики № 3 укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗВ Ріелті» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей».

5. Визнати недійсним Договір Позики №4 від 08.00.2020 р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей».

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» (33013, місто Рівне, вулиця Кавказька,, будинок 9-а, офіс 401, ) на користь Приватного акціонерного товариства "РОСАВА" (09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Деваневського, будинок 91, ) 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн 00 коп. судового збору.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" (01034, місто Київ, вулиця Золотоворітська, 6, ) на користь Приватного акціонерного товариства "РОСАВА" (09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Деваневського, будинок 91, ) 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн 00 коп. судового збору.

8. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 28 жовтня 2022 року.

Суддя Вадим Торчинюк