ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Справа № 915/124/22

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Ткаченко О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження

без виклику сторін

справу № 915/124/22

за позовом Миколаївської міської ради,

54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20,

електронна пошта: ;

до ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 ;

про стягнення грошових коштів у загальній сумі 34858 грн. 20 коп.

В С Т А Н О В И В:

Миколаївською міською радою пред?явлено позов про стягнення зі ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 34858 грн. 20 коп. ? збитків за безоплатне користування у період 01.02.2018-13.08.2018 земельною ділянкою загальною площею 8195 кв.м. по АДРЕСА_2 , на якій знаходився належний відповідачу об`єкт нерухомості.

Позивач зазначає, що в указаний вище період ОСОБА_1 не сплачував кошти у вигляді орендної плати за договором оренди землі, чим порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки, а саме, право на одержання коштів за час використання земельної ділянки.

Миколаївська міська рада також просить суд про стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування судових витрат з оплати позовної заяви судовим збором.

Ухвалою від 22.02.2022 відкрито провадження в даній справі та визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Цією ж ухвалою встановлено відповідачу 15-денний строк від дня отримання даної ухвали для подання суду відзиву з посиланням на номер справи, оформленого у відповідності до вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Поштове відправлення з ухвалою суду від 22.02.2022, направлене на адресу реєстрації ОСОБА_1 , повернуте до суду поштовим відділенням з відміткою від 23.06.2022 за закінченням терміну зберігання.

Разом із тим, з огляду на те, що при направленні ухвали суду було використано офіційний спосіб письмового повідомлення (за адресою реєстрації), при цьому суду не повідомлено про існування у відповідача інших адрес для отримання поштової кореспонденції, cуд вважає, що ухвала направлена за належною адресою.

При цьому судом враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, згідно якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 26.04.2021 у справі № 916/335/18.

Суд зазначає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу, яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

При цьому, за змістом статті 2 Закону України Про доступ до судових рішень, кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала від 22.02.2022 була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень у відповідності до положень законодавства, і сторони мали можливість ознайомитися з її змістом.

У відповідності до ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Ураховуючи викладене, та що відповідачем не повідомлено суду іншої адреси для надіслання кореспонденції, датою вручення ОСОБА_1 ухвали від 22.02.2022 належить вважати 23.06.2022. Отже, відповідач мав право на подання відзиву на позовну заяву у строк до 08.07.2022 включно.

Від відповідача в указаний строк відзив на позовну заяву не надійшов.

Суд зауважує, що згідно з приписами ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Ураховуючи викладене, а також те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження; що відповідач не заперечив про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом на подання відзиву по суті позовних вимог, жодних заяв або клопотань, в тому числі щодо неможливості захисту своїх прав та законних інтересів в умовах воєнного стану, на розгляд суду не подав, ? суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути дану справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 5 ст. 252 ГПК України, а також вважає обґрунтованим постановлення рішення в цій справі у строк, визначений ст. 248 ГПК України, з урахуванням розпорядження Голови Верховного Суду від 25.07.2022 № 41 про відновлення територіальної підсудності судових справ Господарського суду Миколаївської області.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

На підставі рішення Миколаївської міської ради від 03.03.2007 за № 11/37 між позивачем (орендодавцем) та приватним підприємцем Стеценком В.В. (орандарем) укладено договір оренди землі від 01.08.2007 № 5080 (далі ? договір), у відповідності до умов якого в оренду підприємцю Стеценку передано земельну ділянку загальною площею 8195 кв.м., у т.ч. 1014 кв.м. під капітальною забудовою, 7181 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, ? для обслуговування придбаного майнового комплексу (автобази) по вул. Айвазовського, 13/10 /Корабельний район/, без права передачі її в суборенду (п.п. 1.1-2.1 договору).

Договір діє протягом 15-ти років з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 3.1 договору).

У відповідності до п. 4.2 договору, річна орендна плата за земельну ділянку (8195 кв.м.) встановлюється у розмірі 1,5 % від її нормативної грошової оцінки, де: нормативна грошова оцінка земельної ділянки (8195 кв.м.) на час укладання цього договору 749023 грн. (з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1,035). Виходячи з цього розмір орендної плати за рік за цим договором на момент його укладення складає 11235 грн.

Розмір нормативної грошової оцінки не є сталим і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації та внесенням змін на підставі вимог діючого законодавства і інших нормативних документів. Розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки змінюватиметься без внесення змін та доповнень до цього договору (п. 4.3 договору).

Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 14.1 договору).

Дія договору припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (п. 12.3 договору).

Договір зареєстровано Миколаївською регіональною філією ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.08.2007 № 42.

Отже, з урахуванням положень п. 3.1 договору, строк його дії ? до 01.08.2022.

У подальшому до договору його сторонами укладено договір про зміни від 07.11.2008 № 3154, яким вирішено п. 4.2 договору викласти в такій редакції:

З 01.01.08 річна орендна плата за земельну ділянку (8195 кв.м.) встановлюється у розмірі 3% (три) відсотка від її нормативної грошової оцінки, де:

нормативна грошова оцінка земельної ділянки (8195 кв.м.) на час укладання цього договору становить 769995 (сімсот шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн. 64 коп. (з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1,028)

Виходячи з цього розмір орендної плати за рік за цим договором на момент його укладення складає 23099 (двадцять три тисячі дев`яносто дев`ять) грн. 87 коп..

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 07.10.2015 фізичною особою-підприємцем Стеценком Віктором Васильовичем припинено підприємницьку діяльність.

Разом із тим, відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у період 16.02.2017-13.08.2018 фізичній особі ОСОБА_1 належало право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 .

З відповідачем, як власником указаного вище нерухомого майна відповідний договір оренди землі не укладався; при цьому зазначений об`єкт нерухомого майна, який перебував у власності відповідача, розташований на земельній ділянці, що належить до земель комунальної власності.

За такого, на думку позивача, відповідач за період перебування у його власності нерухомого майна по АДРЕСА_2 , а саме, період 16.02.2017-13.08.2018, мав сплатити кошти за користування зазначеною земельною ділянкою, чого ним зроблено не було. Викладена обставина підтверджується листом ГУ ДПС у Миколаївській області від 26.06.2020 № 498/9/14-29-50-04-16, згідно якого по ФОП Стеценку В.В. за податкові періоди 2017-2020 роки податкова звітність з плати за землю до ДПІ не надавалась, сплата орендних платежів не здійснювалась.

За твердженнями позивача, внаслідок несплати ОСОБА_1 коштів за користування земельною ділянкою порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки, а саме, право на одержання коштів за використання земельної ділянки.

У зв`язку з викладеними обставинами, позивачем розмір недоотриманого доходу у вигляді орендної плати за безоплатне використання спірної земельної ділянки розраховано як розмір орендної плати за землю, який нараховано виходячи з розміру орендної плати за договором та періоду 16.02.2017-13.08.2018, протягом якого земельна ділянка використовувалась відповідачем без відповідних правових підстав, що становить 34858 грн. 20 коп.

Позивачем було направлено відповідачеві листи від 17.09.2021 вих. № 6744/02.02.01-22/21, від 26.01.2021 вих. № 500/02.02.01- 22/11/21, від 29.12.2020 вих. № 7019/02.02.01-22/11/14/20 про добровільну сплату коштів за використання земельної ділянки у формі орендної плати, але жодних дій щодо сплати відповідних коштів відповідачем не було зроблено.

За твердженнями Миколаївської міської ради, не спростованими відповідачем, останній нараховану суму не сплатив, заперечень або зауважень не надав, вимоги позивача залишив без розгляду та задоволення, що зумовило звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Відповідно до ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Зі змісту ст.ст.120, 125 Земельного кодексу України, ст.377 Цивільного кодексу України вбачається, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки ? це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Аналогічні формулювання поняття оренди землі закріплені в ст.1 Закону України Про оренду землі.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що відповідачем було набуто право власності на нерухоме майно по вул. Айвазовського, 13/10, яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 8195 кв.м. по вул. Айвазовського, 13/10 /Корабельний район/, внаслідок чого саме відповідач став фактичним користувачем цієї земельної ділянки, яка перебувала у користуванні попереднього землекористувача для обслуговування зазначеного нерухомого майна.

На переконання позивача, враховуючи наведене, у період 16.02.2017-13.08.2018 користувачем земельної ділянки площею 8195 кв.м., на якій розташований вказаний вище об`єкт нерухомості був відповідач, який не сплачував кошти у вигляді орендної плати за договором оренди землі, чим порушував права Миколаївської міської ради, як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо одержання коштів за час використання земельної ділянки.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у спірний період не був власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, у зв`язку із чим не є платником плати за землю у формі земельного податку, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього є орендна плата.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ч.1 ст.2 Закону України Про оренду землі).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно із ч.3 ст.7 Закону України Про оренду землі у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта на праві оренди, до набувача такого об`єкта одночасно переходить право оренди земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) зазначеного об`єкта, розміщеного на земельній ділянці, крім випадків, визначених частиною четвертою цією статті, а також з урахуванням вимог ч.16 ст.120 Земельного кодексу України. Волевиявлення орендодавця, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди із зазначенням нового орендаря земельної ділянки не вимагаються.

Згідно з приписами ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.31 Закону України Про оренду землі договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Положеннями п.п. а), е) ч.1 ст.141 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки орендаря, у тому числі зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. Отже, після відчуження об`єктів нерухомості зобов`язання з такої сплати автоматично виникає у нового власника нерухомості.

Наведених висновків дійшов також Верховний Суд у постановах від 07.11.2018 у справі №910/20774/17, від 29.08.2018 у справі № 920/675/17.

Аналогічна правова позиція щодо переходу прав і обов`язків землекористувача при відчуженні нерухомості підтверджується і судовою практикою Верховного Суду, зокрема, постановою Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/3655/17 у подібних правовідносинах.

У постановах Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі №21-804а16 та від 12.09.2017 у справі №21-3078а16 викладена і позиція про те, що якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або її частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Ураховуючи викладене, до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку (орендної плати), на якій розташоване набуте ним майно.

Такий висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №825/308/17.

При виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки. Відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №910/20774/17, від 27.02.2019 у справі №913/661/17, від 29.08.2018 у справі №920/675/17, від 13.06.2019 у справі №922/2427/18).

У разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, не залежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №910/20774/17, від 27.02.2019 у справі №913/661/17, від 13.06.2019 у справі №922/2427/18, від 27.02.2019 року у справі №913/661/17).

При цьому перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (аналогічна позиція викладені у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 та Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що в даному випадку у зв`язку з відчуженням згаданої вище нерухомості, розташованої на орендованій за договором земельній ділянці, право оренди цієї земельної ділянки автоматично припинилося для попереднього власника та перейшло до відповідача.

У спірний період плата за землю власником об`єкта нерухомості самостійно не декларувалась та не сплачувалась. Внаслідок цього власник землі (територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради) належний дохід від її використання не отримував.

У зв`язку з викладеними обставинами, за результатами засідання комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, на яке відповідач не з`явився, складено Акт від 23.02.2021, в якому зафіксовано, зокрема: 1) наявність у ОСОБА_1 у період 16.02.2017-13.08.2018 права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 , яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 8195 кв.м. по АДРЕСА_2 ; 2) що указана вище земельна ділянка належить до земель комунальної власності; 3) що ОСОБА_1 не звітував та не сплачував за користування земельною ділянкою; 4) що земельна ділянка знаходилася у користуванні ОСОБА_1 у період 01.02.2018-13.08.2018, про що свідчить наявність наній нерухомого майна, що йому належало у цей період.

З урахуванням наведених висновків, розглянувши відповідні докази та відповідний розрахунок неодержаного доходу у розмірі орендної плати за період безоплатного використання відповідачем земельної ділянки, складений начальником управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради, комісією визначено розмір збитків, нанесених Миколаївській міській раді у зв`язку з несплатою за користування спірною земельною ділянкою у період з 01.02.2018 по 13.08.2021, який складає суму 34858 грн. 20 коп.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 893 від 08.09.2021 затверджено акти комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 23.02.2021 про визначення розміру збитків, нанесених Миколаївській міській раді, зокрема, ОСОБА_1 у зв`язку з безоплатним використанням земельної ділянки площею 8195 кв.м для обслуговування нерухомого майна по вул. Айвазовського, 13/10 у період з 01.02.2018 до 13.08.2018 у розмірі 34858 грн. 20 коп. (п. 1.5 указаного рішення).

Як зазначалося вище, про необхідність сплати коштів за використання вказаної земельної ділянки відповідач повідомлявся листами від 17.09.2021 вих. № 6744/02.02.01-22/21, від 26.01.2021 вих. № 500/02.02.01- 22/11/21, від 29.12.2020 вих. № 7019/02.02.01-22/11/14/20.

Позивач стверджує, що відповідачем до теперішнього часу втрачену орендну плату в повному обсязі не сплачено.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України).

Положеннями ст.ст.626, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір в силу положень ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України).

Відповідно до за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч.1, 5 ст.762 ЦК України).

Орендна плата сплачується орендарем незалежно від результатів його господарської діяльності (ст.286 ГК України).

Законодавством визначено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (ч.ч.1-3 ст.21 Закону України Про оренду землі).

Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі (ст.22 Закону України Про оренду землі).

Орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати (ч.1 ст.24 Закону України Про оренду землі).

При цьому, обставини справи свідчать, що плату за користування земельною ділянкою відповідач протягом спірного періоду не вносив. Таким чином, у спірний період мало місце фактичне користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без здійснення оплати за таке користування.

Відповідно до ч.3 ст.386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому матеріальної шкоди.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач правомірно звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача коштів за період фактичного користування земельною ділянкою.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок ціни позову, судом встановлено, що такий здійснено у відповідності до чинних норм.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.ст.76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач не спростував вимоги позивача та не надав суду відповідні докази, які свідчать про сплату ним коштів в сумі 34858 грн. 98 коп. в якості орендної плати за користування у спірний період з 01.02.2018 по 13.08.2018 земельною ділянкою.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Господарським процесуальним законодавством передбачено покладання судових витрат, зокрема, витрат на оплату позовної заяви судовим збором, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України).

Отже, витрати позивача на оплату позовної заяви судовим збором, згідно платіжних доручень від 09.09.2021 № 1229 на суму 2270 грн. та від 26.01.2022 № 77 на суму 211 грн., а загалом, у сумі 2481 грн., належить у цій сумі відшкодувати за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236- 238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Миколаївської міської ради задовольнити повністю.

2. Стягнути зі ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Миколаївської міської ради, 54027, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд.20, , кошти в сумі 34858 грн. 98 коп. за безоплатне користування з 01.02.2018 по 13.08.2018 земельною ділянкою площею 8195 кв.м. по вул. Айвазовського, 13/10 у м.Миколаєві (отримувач УК у м.Миколаїв /Центральний р-н/ 24062200; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код в ЄДРПОУ отримувача 37992781; рахунок №UA0014483).

3. Стягнути зі ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Миколаївської міської ради, 54027, м.Миколаїв, вул.Адміральська, буд.20, , через виконавчий комітет Миколаївської міської ради, 54001, м.Миколаїв, вул.Адміральська, буд.20, , 2481 грн. судового збору (банк отримувача ДКСУ м.Київ, код в ЄДРПОУ отримувача 04056612, рахунок №UA0027733).

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Ткаченко