РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.10.2022Справа № 910/277/22

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення в особі Закарпатської філії Концерну РРТ

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Філії «Управління «Укргазтехзв`язок»

про стягнення 32 898,73 грн. та визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення в особі Закарпатської філії Концерну РРТ (надалі - Концерн) звернувся до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Філії «Управління «Укргазтехзв`язок» (надалі - ПАТ «Укртрансгаз») про визнання дій протиправними та стягнення 32 898,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором про надання телекомунікаційних послуг № від 19.04.2018, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 32 898,73 грн. Крім того, позивач вказує на наявність підстав для визнання договору про надання телекомунікаційних послуг № від 19.04.2018 пролонгованим на новий термін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін, у зв`язку з малозначністю справи.

25.04.2022 та 28.04.2022 до Господарського суду міста Києва від ПАТ «Укртрансгаз» надійшли аналогічні за змістом відзиви на позов, відповідно до яих відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що строк дії договору про надання телекомунікаційних послуг № від 19.04.2018 закінчився 31.05.2020, а позивачем починаючи з червня 2020 року жодних послуг відповідачу надано не було. Крім того, відповідач стверджує про те, що ціна вказаного договору була повністю сплачена позивачу.

12.05.2022 через канцелярію суду від Концерну надійшла заява про зміну предмету позову та уточнена позовна заява, в якій позивач виклав вимоги до відповідача, зокрема: визнати дії Акціонерного товариства «Укртрансгаз» щодо неоплати заборгованості за договором про надання телекомунікаційних послуг № від 19.04.2018 у розмірі 32 898,73 грн. за червень 2020 року протиправними; зобов`язати Акціонерне товариство «Укртрансгаз» сплатити на користь Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення заборгованість у розмірі 32 898,73 грн. за червень 2020 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 клопотання Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про зміну предмету позову задоволено, визначено Публічному акціонерному товариству «Укртрансгаз» в особі Філії «Управління «Укргазтехзв`язок» строк для подання відзиву на позов з урахуванням зміни предмету позову - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

15.06.2022 до Господарського суду міста Києва від ПАТ «Укртрансгаз» надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

29.06.2022 через канцелярію суду від Концерну надійшла відповідь на відзив, в якій позивач надав додаткові пояснення по справі з урахуванням заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, підтримав позов та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

19.04.2018 між Концерном (виконавець) та ПАТ «Укртрансгаз» (замовник) укладено договір про надання телекомунікаційних послуг № (далі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов`язався надавати замовнику «Телекомунікаційні послуги, крім послуг телефонного зв`язку і передачі даних (Послуги з під`єднання та розміщення телекомунікаційного обладнання та антенно-фідерних пристроїв на спорудах електрозв`язку)» за кодом ЄЗС ДК 021:2015 - 64220000-4, зокрема: послуги з встановлення та оперативного (поточного) експлуатаційно-технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання та антенно-фідерних пристроїв замовника в/на спорудах електрозв`язку виконавця.

Місце надання послуг - споруди електрозв`язку Закарпатської філії Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення: РТПС Хуст (урочище Товста), PTC Колочава (урочище Красний Верх), PTC Мукачево (урочище Павлова гора) (далі - Споруди електрозв`язку).

Згідно з п. 1.2 Договору замовник зобов`язався приймати надані послуги та своєчасно і у повному обсязі сплачувати виставлені платежі виконавцю.

Пунктом 2.1 Договору встановлено загальну суму цього Договору у розмірі 481 800,00 грн. (з ПДВ).

Вартість послуг у гривнях за розрахунковий період встановлюється сторонами шляхом підписання Додатку №1 (Протокол узгодження договірної ціни) до цього Договору (пункт 2.2 Договору).

Відповідно до п. 2.3 Договору у разі введення виконавцем нових цін і тарифів на послуги з урахуванням макроекономічних показників та індексу інфляції встановленого згідно із законодавством органами державної статистики, при зміні ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок, зміна вартості послуг визначається новим Протоколом узгодження договірної ціни шляхом підписання сторонами додаткової угоди до цього договору.

Згідно з п. 4.2 Договору розрахунки за послуги здійснюються щомісячно згідно рахунку, виставленого виконавцем, до 5 числа наступного за звітним місяцем, та акту наданих послуг. У випадку відсутності зауважень або заперечень замовник підписує акт наданих послуг уповноваженою особою, скріплює печаткою і повертає виконавцю.

Пунктом 4.5 Договору встановлено, що оплата за послуги здійснюється замовником не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

У разі припинення дії договору, замовник зобов`язаний розрахуватися за фактично надані виконавцем послуги у термін 30 календарних днів наступного за розрахунковим місяцем (п. 4.6 Договору).

Відповідно до п. 10.1 Договору договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 травня 2020 року включно, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Згідно з п. 10.3 Договору сторони домовилися, що умови цього договору, відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України розповсюджують свою дію на відносини, які виникли між сторонами з 01 березня 2018 року.

Протоколом узгодження договірної ціни від 19.04.2018, який є додатком №1 до Договору, встановлено у 2018 році за надання телекомунікаційних послуг на спорудах електрозв`язку виконавця РТПС Хуст, PTC Колочава щомісячну плату у розмірі 14 578,66 грн (з ПДВ) без врахування вартості спожитої електроенергії. Відповідно до пункту 3 названого додатку №1 вартість спожитої електроенергії обладнанням замовника, визначеної за показниками лічильників електроенергії (по державним розцінкам), враховується в акті виконаних робіт (наданих послуг) та додається до загальної суми оплати за надані послуги.

Окрім того, додатками №1, №2 до Договору передбачено встановлення обладнання на об`єктах позивача: РТПС Хуст, PTC Колочава.

За твердженням позивача, відповідачу було надано послуги на підставі Договору у червні 2020 року на суму 32 898,73 грн., в підтвердження чого до позову додано акт виконання робіт (надання послуг) №171 від 30.06.2020 та рахунок на оплату №173 від 30.06.2020.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих у червні 2020 року на підставі Договору послуг, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 32 898,73 грн.

Укладений між сторонами Договір є договором надання послуг, а тому права та обов`язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За твердженням позивача, відповідачу надані послуги на підставі Договору у червні 2020 року на суму 32 898,73 грн., на підтвердження чого позивачем подано акт виконання робіт (надання послуг) №171 від 30.06.2020, який не підписаний відповідачем, а ПАТ «Укртрансгаз» стверджує про те, що такі послуги на надавались і не мали надаватись з огляду на припинення Договору.

Судом встановлено, що відповідно до п. 10.1 Договору договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 травня 2020 року включно, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільний кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та і інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншим законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

В даному випадку, сторони досягли згоди про встановлення строку дії договірних відносин до 31.05.2020 включно, що викладено в п. 10.1 Договору, тобто зобов`язання позивача щодо надання послуг припинилось з 01.06.2020 і фактично відбулось зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у договорі, та припинення їхніх прав та обов`язків.

При цьому, умова про автоматичну пролонгацію дії Договору відсутня, а в матеріалах справи не міститься будь-яких доказів про досягнення між сторонами домовленостей про продовження строку його дії.

Більш того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження замовлення відповідачем у позивача послуг на суму 32 898,73 грн., які мають бути надані у червні 2020 року.

Крім того, умова про дію договірних відносин в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань стосується оплати за надані за саме за період дії Договору послуги і не встановлює наявність зобов`язання з оплати послуг наданих після припинення його дії.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження наявності договірних зобов`язань, як з надання позивачем послуг у червні 2020 року на підставі Договору, так і оплати таких послуг відповідачем, а судом встановлено що договір, на який посилається позивач як на підставу для оплати спірних послуг, припинив свою дію ще до моменту їх надання.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Приписи ст. 3 , 15 , 16 Цивільного кодексу України передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов є не обґрунтованим, оскільки позивачем належними, достовірними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

Таким чином, позивач не довів перед судом відповідними засобами доказування наявності у відповідача грошового зобов`язання по сплаті 32 898,73 грн. за надані на підставі Договору у червні 2020 року послуги, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення в особі Закарпатської філії Концерну РРТ відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий