ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" жовтня 2022 р. Справа № 924/569/22

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заярнюка І.В. при секретарі судового засідання Виноградова Б.С., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькенергозбут",

м. Хмельницький

до Головного управління національної поліції в Хмельницькій області м. Хмельницький

про стягнення 484 436,69 грн., з яких 404 899,66 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію, 45 448,60 грн. пені, 7920,50 грн. 3% річних, 26 167,93 грн. інфляційних витрат

представники сторін:

від позивача: Несторук О.С. - на підставі наказу №141-к від 03.12.2019р.

від відповідача: Гринишин І.П. - на підставі виписки

У судовому засіданні відповідно до ст.240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В С Т А Н О В И В:

12.08.2022р. ТОВ „Хмельницькенергозбут" м. Хмельницький звернулося з позовною заявою до Головного управління національної поліції в Хмельницькій області м. Хмельницький про стягнення 484 436,69 грн., з яких 404 899,66 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію, 45 448,60 грн. пені, 7920,50 грн. 3% річних, 26 167,93 грн. інфляційних витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 06.01.2021р. між сторонами був укладений договір про постачання електричної енергії споживачу №7113/3, згідно п. 2.1 якого постачальник продає споживачу з 06.01.2021р. до 31.12.2021р. товар (електричну енергію) для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі.

Умовами комерційної пропозиції (додаток № 1 до договору) передбачено, що загальна сума договору складає 3 111 481,37 грн. з ПДВ. Також між сторонами були укладені додаткові угоди №№ 1-4 до договору. На виконання умов договору позивач за період січень-травень 2021р. поставив відповідачу електричну енергію на загальну суму 3 516 384,41 грн., що підтверджено рахунками-фактурами №7113/3 за січень 2021р. на суму 580169,34 грн., за лютий 2021р. на суму 1045695,01 грн., за березень 2021р. 676277,33 грн., за квітень 2021р. на суму 726242,33 грн., за травень 2021р. на суму 488000,40 грн.

Оскільки відповідач у повному обсязі не виконав своїх зобов`язань з оплати отриманої електричної енергії за травень 2021р. на суму 404899,66 грн., тому позивач звернувся із позовом про стягнення вказаної суми заборгованості з відповідача, а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, п. 9.4 договору позивач заявив до стягнення 45 448,60 грн. пені, 7920,50 грн. 3% річних та 26 167,93 грн. інфляційних витрат.

29.08.2022р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується із позовними вимогами, вказує, що згідно з ч 1 ст.105 Закону України "Про Національну поліцію" фінансування і матеріально-технічне забезпечення поліції здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законом.

Відповідач посилається н6а те, що згідно п. 6 розд. V Положення про Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №39 (у редакції наказу від 12.07.2019 №711), ГУНП є органом, який фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, інших джерел не заборонених законом, а також забезпечує ефективне і цільове їх використання у відповідності до вимог законодавства України, організаційно-розпорядчих актів МВС та Національної поліції України, виданих на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, що кореспондується з ч.1 ст.105 Закону України "Про Національну поліцію".

Вказує, що 06.01.2021р. було укладено договір №7113/3 про постачання електричної енергії, відповідно до п. 5.1 якого ціна цього договору становить 3111481,37 грн., а 17.02.2021р. між споживачем та постачальником було підписано додаткову угоду №1/7113/3/137 до договору.

Даною додатковою угодою, у зв`язку з набуттям із 01.01.2021р. чинності постанови НКРЕКП №2381 від 09.12.2020р. „Про встановлення тарифів на послуги з розподілу електричної енергії AT „Хмельницькобленерго" на 2021 рік" та зростанням тарифу на послуги з розподілу електричної енергії із 0,89057 грн/кВтх год без ПДВ до 1,12143 грн/кВт х год без ПДВ додаток 1 до договору №7113 від 06.01.2021 року виклали в новій редакції.

Додатковою угодою від 09.03.2021р. №2/7113/3/223 у зв`язку із збільшенням середньозваженої ціни на ринку „на добу на перед" в лютому 2021 р. - 1635,42 грн./Мвт.год. в порівняні з січнем 2021 р. 1462,52 грн./Мвт.год., що підтверджено довідкою Хмельницької торгово-промислової палати від року №22-05/152, додаток 1 до договору №7113 від 06.01.2021 року виклали в новій редакції.

Відповідач зазначив, що вказаний додаток змінював ціну товару без ПДВ та без Тарифу на передачу та без тарифу на розподіл, а також базову ціну товару (без ПДВ) з Тарифом на передачу та Тарифом на розподіл електричної енергії.

Згодом укладались додаткові угоди №3/7113/3/322, №№4/7113/3/322 до договору та додатки до них, які змінювали ціну товару без ПДВ та без Тарифу на передачу та без тарифу на розподіл а також базову ціну товару (без ПДВ) з Тарифом на передачу та Тарифом на розподіл електричної енергії.

Вказує, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (ст.ст. 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 180, 189 Господарського кодексу України), а сторони Договору №7113/3 від 06.01.2021р. погодили його ціну, яка становить загалом 3111481,37 грн., в т.ч. ПДВ 518580,23 грн. і не повинна змінюватись.

Відповідач зазначає, що враховуючи вимоги Закону України "Про публічні закупівлі" ціна договору №7113/3 від 06.01.2021р. не може бути збільшена, крім випадку застосування ч.6 ст.41 Закону України "Про Національну поліцію" (не більше 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі). Згідно пункту 5.6.2. ціна за одиницю товару за відповідний розрахунковий період визначається у виставлених Постачальником рахунках та актах приймання передачі товару, наданих згідно п. 5.14 цього договору.

Таким чином, відповідач вказує, що повністю виконав свої зобов`язання за договором та сплатив позивачу ціну, обумовлену пунктом 5.1 цього договору, про що подав відповідні платіжні доручення, а тому просить в позові відмовити.

Крім того, відповідач подав клопотання про зменшення розміру 3% річних, пені, інфляційного збільшення із посиланням на те, що він повністю виконав свої зобов`язання за договором сплатив позивачу ціну, яка обумовлена п. 5.1 договору, про що подав відповідні платіжні доручення про сплату електричної енергії.

Обґрунтовує подане клопотання тим, що відповідач є правоохоронним органом та фінансується з державного бюджету в розмірі, передбаченому нормами фінансування, тому на підставі ст. 233ГК України, ст. 551 ЦК України та ст. 105 ЗУ "Про Національну поліцію" просить зменшити штрафні санкції, а саме пеню, 3% річних та інфляційні витрати.

13.09.2022р. позивач на адресу суду подав відповідь на відзив, в якій останній вказує, що факт споживання електричної енергії підтверджується актом звірки розрахунків між ТОВ "Хмельницькенергозбут" та ГУНП в Хмельницькій області станом на 01.07.2021р., копіями рахунків-фактур №7113 за січень-травень 2021р. з підписами уповноваженої особи споживача. Будь-яких заперечень про наявну заборгованість відповідач не направляв.

Вказує, що постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №312 затверджені Правила роздрібного ринку електричної енергії.

Відповідно до п. 4.14. розділу 4 Правил - Платіжний документ (рахунок) формується електропостачальником за обсяг електричної енергії згідно з обраною комерційною пропозицією до договору про постачання електричної енергії споживачу. Платіжні документи (рахунки) надаються електропостачальниками споживачам безкоштовно. Платіжні документи (рахунки) на оплату надаються споживачам у відповідних структурних підроз ділах електропостачальника, через персональну сторінку споживача на вебсайті електропостачальника або електронною поштою, факсимільним зв`язком, поштовим зв`язком, кур`єром чи іншими способами з використанням інформаційних технологій у системі електронного документообігу у порядку, передбаче ному договором про постачання електричної енергії споживачу. Датою отримання платіжного документа вважається: 1) дата вручення, що підтверджується підписом одержувача (споживача або його уповноваженої особи). Копії рахунків-фактура №7113 червень-листопад 2021 року з підписами уповноваженої особи додано до позовної заяви.

Посилається на те, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували розірвання договору за згодою сторін, оформленою належним чином, або в судовому порядку, та про те, що з січня 2021р. по травень 2021р. включно постачання електроенергії останньому не здійснювалось.

Не погоджується із твердженням відповідача, що ціна договору значно перевищує суму укладеного Договору, зазначає, що згідно ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є ре зультатом відповідного зменшення майна у іншої сторони.

По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 18.06.2020 у справі №915/940/18).

Згідно ч.3 ст.670 Цивільного кодексу України, якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

06.01.2021р. між Головним управлінням національної поліції в Хмельницькій області м. Хмельницький (Споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хмельницькенергозбут" (Постачальник) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 7113/3, згідно п. 1.1 якого цей договір про постачання електричної енергії споживачу встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії.

Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312. (п. 1.2 договору).

Згідно п. 1.4 договору, сторони, керуючись п. 3.2.5 ПРРЕЕ, дійшли взаємної згоди на укладання договору на умовах відмінних від публічної комерційної пропозиції постачальника.

Відповідно до п. 2.1 договору, за цим договором постачальник продає споживачу електричну енергію на умовах постачальника універсальних послуг із 06.01.2021р. до 31.12.2021р. "код ДК 021:2015-09310000-5 - Електрична енергія" (Електрична енергія) для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у нього укладеного в установленому порядку з оператором системи розподілу договору про надання послуг з розподілу, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії.

Згідно п. 3.1 договору, постачання електричної енергії споживачу здійснюється постачальником на підставі поданої споживачем заявки, примірна форма якої є додатком №2 до цього договору та яка має містити: інформацію щодо об`єкта (об`єктів) постачання електричної енергії, в тому числі найменування (за наявності), адресу, ЕІС коди, відомості щодо строку (періоду) постачання електричної енергії (в тому числі дату початку постачання) за кожним об`єктом споживача, відомості щодо погодинного споживання електричної енергії об`єктами споживача (за наявності).

Відповідно до п. 5.1 договору, ціна цього договору становить 3 111 481,37 грн., в т.ч. ПДВ 518 580,23 грн. Ціна за одиницю товару визначається у додатку №1 до договору "Комерційна пропозиція Постачальника". (п.5.2 договору).

Згідно п. 5.5 договору сторони домовились, що фактична ціна поставки товару визначається щомісяця (розрахунковий період) та змінюється порівняно з базовою ціною шляхом внесення змін до цього договору у письмовій формі, а саме шляхом підписання сторонами відповідних актів приймання - передачі товару згідно п. 5.14 договору. У разі зміни складової ціни товару, - тарифу на передачу та/або тарифу на розподіл електричної енергії, затверджених відповідно постановою НКРЕКП, зміна умов цього договору щодо ціни за одиницю товару в частині тарифу здійснюється шляхом укладання та підписання сторонами додаткової угоди до договору, згідно з п. 5.8 цьог8о договору

Пунктом 5.6 договору передбачено, що на виконання п.2 ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" сторони домовились, що зміна ціни за одиницю товару та встановлення щомісячної - ціни поставки товару здійснюється виходячи з коливання ціни на ринку товару, а саме, зміни середньозваженої ціни на ринку на добу на перед (РДН).

Згідно п. 5.6.1 договору зміна ціни за одиницю товару відбувається з дотриманням усіх наступних умов: один раз на місяць після завершення розрахункового періоду; з дотриманням формули, передбаченої п. 5.6.2 договору; не більше ніж на 10% від базової ціни за одиницю товару. При цьому, загальна ціна договору не може бути збільшена. У разі документально підтвердженого зростання ціни за одиницю товару, одночасно здійснюється зменшення кількості товару.

Пунктом 5.12 договору передбачено, що розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць протягом якого споживачу здійснювалось постачання електричної енергії згідно поданих заявок. Заявки споживача можуть передбачати замовлення на постачання електричної енергії лише в межах одного календарного місяця.

По закінченні розрахункового періоду постачальник зобов`язаний надати для підписання споживачу акт приймання - передачі електричної енергії. Споживач зобов`язаний розглянути та підписати вказаний акт у строк, що не перевищує 5 робочих днів або дати вмотивовану відмову від підписання такого акту, у цей же строк. Акт приймання-передачі електричної енергії має містити інформацію про розрахунок ціни за одиницю товару згідно умов цього договору та іншу інформацію згідно з вимогами договору. (п. 5.13 договору).

Відповідно до п. 5.14. Договору оплата за електричну енергію здійснюється, за умови подання Споживачем Заявки/Заявок на відповідний розрахунковий період, в наступному порядку:

- повного розрахунку за поставлену електричну енергію у відповідному розрахунковому періоді. Споживач здійснює оплату згідно виставленого Постачальником рахунку на оплату, на підставі підписаного Сторонами Акта приймання-передачі електричної енергії не пізніше ніж протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту його підписання, шляхом оплати повної вартості спожитої електричної енергії. Ціна за одиницю Товару в рахунку виставленому за цим пунктом та в Акті приймання-передачі Товару у відповідному розрахунковому періоді, визначається в порядку визначеному п.п. 5.6-5.7 Договору.

Згідно п. 5.15 договору датою виконання зобов`язань Споживача щодо оплати за спожиту електричну енергію вважається дата перерахування Споживачем на банківський рахунок Постачальника грошових коштів.

Відповідно до п. 6.2.1 договору, Споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього Договору.

Розділом 7 договору визначені права та обов`язки постачальника, зокрема право отримувати від споживача плату за поставлену електричну енергію (п.п. 1 п. 7.1 договору).

Відповідно до п. 9.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством.

За прострочення строків оплати споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період , за який сплачується пеня (п. 9.4 договору).

Відповідно до п. 13.1. договору Договір набирає чинності з моменту підписання Сторонами, скріплення печатками Сторін (за наявності) і діє до 31.12.2021 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків.

Відповідно до підпункту 13.5. договору істотні умови цього Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами у повному обсязі, крім випадків передбачених умовами цього Договору з урахуванням вимог ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Договір підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток.

17.02.2021р. між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу №7113/3 від 06.01.2021р., відповідно до якої із врахуванням вимог п.2 ч.5 ст. 41 Закону України „Про публічні закупівлі" вирішили Додаток №1 до договору №7113 від 06.01.2021 року викласти у новій редакції.

Відповідно до п.3 додаткової угоди №1 ця додаткова угода набирає чинності (вважається укладеною) з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною вищевказаного договору та згідно ст. 631 ЦК України, розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли між сторонами з 01.01.2021р. і діє до 31.12.2021р. Дана додаткова угода підписана сторонами та скріплена печатками.

09.03.2021р. між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору про постачання електричної енергії споживачу №7113/3 від 06.01.2021р., відповідно до якої із врахуванням вимог п.2 ч.5 ст. 41 Закону України „Про публічні закупівлі" Додаток №1 до договору було викладено у новій редакції.

Відповідно до п.3 додаткової угоди №2 ця додаткова угода набирає чинності (вважається укладеною) з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною вищевказаного договору та згідно ст. 631 ЦК України, розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли між сторонами з 01.01.2021р. і діє до 31.12.2021р. Дана додаткова угода підписана сторонами та скріплена печатками.

14.04.2021р. між сторонами було підписано додаткову угоду №3 до договору про постачання електричної енергії споживачу №7113/3 від 06.01.2021р., відповідно до якої із врахуванням вимог п.2 ч.5 ст. 41 Закону України „Про публічні закупівлі" вирішили Додаток №1 до договору викласти у новій редакції.

Відповідно до п.3 додаткової угоди №3 ця додаткова угода набирає чинності (вважається укладеною) з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною вищевказаного договору та згідно ст. 631 ЦК України, розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли між сторонами з 01.01.2021р. і діє до 31.12.2021р. Дана додаткова угода підписана сторонами та скріплена печатками.

19.05.2021р. між сторонами було підписано додаткову угоду №4 до договору про постачання електричної енергії споживачу №7113/3 від 06.01.2021р., відповідно до якої із врахуванням вимог п.2 ч.5 ст. 41 Закону України „Про публічні закупівлі" вирішили Додаток №1 до договору викласти у новій редакції.

Відповідно до п.3 додаткової угоди №4 ця додаткова угода набирає чинності (вважається укладеною) з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною вищевказаного договору та згідно ст. 631 ЦК України, розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли між сторонами з 01.01.2021р. і діє до 31.12.2021р.

Дана додаткова угода підписана сторонами та скріплена печатками.

На виконання умов договору про постачання електричної енергії відповідачу за період з січня 2021р. по травень 2021р. було поставлено електричну енергію обсягом 973703 кВт/год. на загальну суму 3 516 384,41 грн., що підтверджується виставленими рахунками-фактурами №7113/3 за січень 2021р. в обсязі 163 948 кВт/год. на суму 580169,34 грн., за лютий 2021р. в обсязі 275 180 кВт/год. на суму 1 045 695,01 грн., за березень 2021р. в обсязі 195 814 кВт/год. на суму 676 277,33 грн., за квітень 2021р. в обсязі 202 614 кВт/год. на суму 726 242,33 грн., за травень 2021р. в обсязі 136 147 кВт/год. на суму 488000,40 грн.

На підтвердження спожитого відповідачем обсягу електричної енергії позивач подав в матеріали справи лист АТ "Хмельницькобленерго" №2022-0513-2141 від 16.06.2022, в якому останнє повідомило, що за результатами перевірки обсягів споживання електричної енергії по ТКО договору №7113 відповідачем за період з 01.03.2021р. по 31.03.2022р. використано 2407181 кВт*год. Покази розрахункових приладів обліку зафіксовані в рапортах про покази засобів обліку за період з 01.03.2021р. по 31.03.2022р.

Відповідач взятих на себе зобов`язань з оплати поставленої електричної енергії за травень 2021р. у встановленому договором порядку не виконав, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 404 899,66 грн.

Оскільки відповідач в добровільному порядку та у встановлені терміни не здійснив оплату заборгованості по відпущеній електричній енергії, позивач просить суд стягнути з відповідача 404 899,66 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію, 45 448,60 грн. пені, 7920,50 грн. 3% річних, 26 167,93 грн. інфляційних витрат згідно поданих розрахунків.

Аналізуючи надані докази та пояснення представників сторін, оцінюючи їх у сукупності, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України зарахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З положень ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 статі 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару (п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про публічні закупівлі").

Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно зі ст. ст. 1, 26 Закону України "Про електроенергетику", постачання електричної енергії - господарська діяльність, пов`язана з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору. Споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 56 Закону України "Про ринок електричної енергії", постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

За п.1.2.15 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, на роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

Відповідно до п.3.1.1 розділу III "Постачання електричної енергії на роздрібному ринку" Правил постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником "останньої надії". Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника "останньої надії" визначаються у встановленому законодавством порядку.

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, прийнята постанова від 14.06.2018 № 429 про видачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Хмельницькенергозбут" ліцензії з постачання електричної енергії споживачу.

За умовами п. 4.3. ПРРЕЕ дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.

Відповідно до п. 4.7. ПРРЕЕ оплата електричної енергії здійснюється споживачем виходячи з умов відповідного договору про постачання електричної енергії і може, зокрема, бути у формі: 1) планових платежів з наступним перерахунком (остаточним розрахунком), що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку; 2) попередньої оплати з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку; 3) оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку.

Суд встановив, що за результатами проведення процедури закупівлі між ТОВ „Хмельницькенергозбут" (Постачальник) та Головним управлінням національної поліції в Хмельницькій області м. Хмельницький (Споживач) був укладений договір про постачання електричної енергії споживачу №7113/3 від 06.01.2021р. (далі - договір), за яким постачальник продає споживачу електричну енергію на умовах постачальника універсальних послуг із 06.01.2021р. до 31.12.2021 "код ДК 021:2015-09310000-5 - Електрична енергія" (Електрична енергія) для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (п. 2.1).

При цьому, укладеними між сторонами додатковими угодами №1 від 17.02.2021р., №2 від 09.03.2021р., №3 від 14.04.2021р. та №4 від 19.05.2221р. сторони вносили зміни у Додаток №1 до договору №7113 від 06.01.2021 року, виклавши останній у новій редакції відповідно до вимог п.2 ч.5 ст. 41 Закону України „Про публічні закупівлі".

При цьому, п. 3 додаткових угод передбачалось, що остання набирає чинності (вважається укладеною) з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін і є невід`ємною частиною вищевказаного договору та згідно ст. 631 ЦК України, розповсюджує свою дію на правовідносини, які виникли між сторонами з 01.01.2021р. і діє до 31.12.2021р., підписана сторонами та скріплена печатками.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вже було зазначено вище за умовами п. 5.14 договору споживач здійснює оплату згідно виставленого постачальником рахунку на оплату, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі електричної енергії не пізніше ніж протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту його підписання, шляхом оплати повної вартості спожитої електричної енергії. Ціна за одиницю товару в рахунку виставленому за цим пунктом та в акті приймання-передачі товару у відповідному розрахунковому періоді, визначається в порядку визначеному п.п.5.6-5.7 договору.

Таким чином строк оплати спожитої електричної енергії на день звернення з позовом (12.08.2022 року) настав.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зважаючи на те, що відповідач у справі є бюджетною установою, під час укладення Договору та Додаткових угод сторони керувались приписами Закону України "Про публічні закупівлі", до спірних правовідносин норми матеріального права мають бути застосовані з урахуванням Закону України "Про публічні закупівлі", яким установлені правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад.

Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України "Про публічні закупівлі", цей закон застосовується до замовників, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень.

Згідно з ч. 10 ст. 3 вищевказаного Закону, забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених цим Законом, та укладення договорів про закупівлю, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів/спрощених закупівель або застосування цього Закону, зокрема положень частини третьої статті 10 цього Закону.

Частиною 4 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, визначених в ч. 5 ст. 41 вищевказаного Закону, зокрема у разі зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Пунктом 12 ч.1 ст. 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) визначено, що бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Відповідно до п. 47 ч.1 ст. 2 БК України в редакції, чинній на момент укладення договору, розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому (п.п. 6, 7 ч. 1 ст. 2 БК України).

Бюджетні установи мають право брати бюджетні зобов`язання, витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду. Обсяг бюджетних зобов`язань, узятих бюджетною установою протягом року, повинен забезпечити зменшення рівня заборгованості за бюджетними зобов`язаннями минулих періодів та недопущення виникнення заборгованості за бюджетними зобов`язаннями у поточному році. У разі скорочення асигнувань розпорядники повинні вживати заходів до ліквідації або скорочення обсягу бюджетних зобов`язань, які перевищують уточнені плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів.

Згідно з ч. 3 ст. 48 БК України розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Враховуючи наведені приписи законодавства відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів), є замовником послуг в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня, а отже зобов`язання відповідача перед позивачем щодо розрахунку за електричну енергію обмежувались обсягом замовлення за бюджетні кошти, яке (замовлення) відповідало ціні договору, в редакції додаткових угод.

Обставин, які б свідчили про погодження між сторонами інших умов договору або перерахування відповідачу коштів бюджету для розрахунку з позивачем за отриману електричну енергію у спірний період, суд не встановив.

Згідно рахунків-фактур №7113/3 про оплату спожитої електричної енергії, відповідачем спожито електроенергії загальним обсягом 973703 кВт/год. на загальну суму 3 516 384,41 грн., а саме: за січень 2021р. в обсязі 163 948 кВт/год. на суму 580169,34 грн., за лютий 2021р. в обсязі 275 180 кВт/год. на суму 1 045 695,01 грн., за березень 2021р. в обсязі 195 814 кВт/год. на суму 676 277,33 грн., за квітень 2021р. в обсязі 202 614 кВт/год. на суму 726 242,33 грн., за травень 2021р. в обсязі 136 147 кВт/год. на суму 488000,40 грн.

На підтвердження спожитого відповідачем обсягу електричної енергії позивач подав в матеріали справи лист АТ "Хмельницькобленерго" № 2022-0513-2141 від 16.06.2022, в якому останнє повідомило, що за результатами перевірки обсягів споживання електричної енергії по ТКО договору №7113 відповідачем за період з 01.03.2021р. по 31.03.2022р. використано 2407181 кВт*год. Покази розрахункових приладів обліку зафіксовані в рапортах про покази засобів обліку за період з 01.03.2021р. по 31.03.2022р.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у відповідача існує заборгованість за спожиту електроенергію за травень 2021р. у сумі 404 899,66 грн. на підставі Договору про постачання електричної енергії споживачу №7113/3 від 06.01.2021р. та просить про стягнення останньої з відповідача.

Враховуючи наведені вище норми Закону України "Про публічні закупівлі", Бюджетного кодексу України, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, зважаючи на погоджену та підписану між сторонами у додаткових угодах вартість обсягу електроенергії, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума за своєю правовою природою в частині 404 899,66 грн. є заборгованістю за спожиту електричну енергію за травень місяць 2021р. на підставі Договору №7113/3 від 06.01.2021р.

Водночас, суд зауважує, що виходячи з принципу судочинства jura novit curia - "суд знає закони", неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Отже, суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, та, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 06.11.2019 у справі № 905/2419/18 та від 13.02.2020 у справі № 921/109/19.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 18.06.2020 у справі №915/940/18.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

З огляду на викладене, керуючись принципом верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, і принципом jura novit curia, суд вважає за необхідне надати належну правову кваліфікацію спірних відносин, що склались між сторонами, за результатами дослідження та оцінки усіх обставин справи.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 18.06.2020 у справі №915/940/18).

Щодо вартості спожитої електричної енергії судом враховуються приписи ч.3 ст.670 Цивільного кодексу України, яка визначає, що якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Вказані приписи щодо визначення вартості майна суд вважає можливим застосувати в порядку ст.8 Цивільного кодексу України як аналогію закону.

Враховуючи викладене, судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати спожитої ним у травні 2021 року спожитої електричної енергії, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 404 899,66 грн., що підтверджується матеріалами справи, отже такі позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо заявленої до стягнення з відповідача пені, судом зазначається наступне.

У зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань, позивач заявив до стягнення 45 448,602 грн. пені за період з 01.07.2021р. по 23.02.2022р..

Відповідно до п. 9.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством.

За прострочення строків оплати споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період , за який сплачується пеня (п. 9.4 договору).

Обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання передбачено ст. 230 ГК України.

Так, даною статтею передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 ЦК України, передбачено забезпечення зобов`язання неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Суд, перевіривши розрахунок заявленої до стягнення пені, дійшов висновку про правомірність такого нарахування.

Відповідач у клопотанні від 13.09.2022р. просить зменшити розмір неустойки (пені), 3% річних та інфляційних втрат на 95%.

Суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вказана стаття кореспондується зі ст.233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Суд враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 р., про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного суду, викладена в постановах від 01.08.2019 р. у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 р. у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 р. у справі №904/4083/18).

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій, а вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18 суд вказав, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена також у рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013.

Суд враховує, що відповідач здійснював частково оплату позивачу за поставлену електричну енергію до звернення позивача до суду із цим позовом, прострочення виконання зобов`язання є незначним, а позивач не зазнав суттєвих збитків у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем основного зобов`язання.

У клопотанні про зменшення штрафних санкцій відповідач зазначав, що він повністю виконав свої зобов`язання за договором №7113/3 від 06.01.2021р., а ціну, обумовлену п. 5.1 договору, відповідач сплатив, та просить врахувати, що останній є правоохоронним органом, який фінансується з державного бюджету. Посилався також на те, що фінансування і матеріально-технічне забезпечення відповідача здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідач просив зменшити розмір заявленої до стягнення пені.

Зважаючи на викладене, враховуючи визначені ст. 3 ЦК України, засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені на 50% та стягнути з відповідача 22 724,30 грн. пені (45 448,60 грн. - 50%), що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін із урахуванням обставин, наведених сторонами в обґрунтування позицій щодо зменшення розміру штрафних санкцій. В решті позовних вимог про стягнення пені суд відмовляє.

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 26.07.2018р. у справі №924/1089/17, від 12.12.2018р. у справі №921/110/18, від 14.01.2019р. у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18р.

Щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, судом враховується наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу нарахував відповідачу 7 920,50 грн. 3% річних за період з 01.07.2021р. по 23.02.2021р. та 26 167,93 грн. інфляційних втрат за липень 2021р. по лютий 2021р.

Суд, перевіривши правильність нарахування сум 3% річних та інфляційних втрат, вважає, що останні проведені правомірно, в межах допустимих сум, тому підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про зменшення 3% річних та інфляційних втрат на 95%, судом враховується, що згідно ч.3 ст. 551 ЦК України лише розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд зазначає, що статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У частині другій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Зазначена норма передбачає, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, має компенсаційний, а не штрафний характер.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто вони є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов`язань.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

За таких обставини, враховуючи, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, тоді як ст.ст. 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України передбачена можливість зменшення виключно штрафних санкцій, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо можливості їх зменшення.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову частково.

Відповідно до статті 73 Господарського кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона, згідно із статтею 74 Господарського кодексу України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. При розподілі судових витрат враховано, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись ст. ст. 20, 24, 27, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькенергозбут" м. Хмельницький до Головного управління національної поліції в Хмельницькій області м. Хмельницький про стягнення 484 436,69 грн., з яких 404 899,66 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію, 45 448,60 грн. пені, 7920,50 грн. 3% річних, 26 167,93 грн. інфляційних витрат, задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління національної поліції в Хмельницькій області, 29017, м.Хмельницький, вул. Зарічанська,7 () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькенергозбут", 29001, м. Хмельницький, вул. Свободи, буд. 57/2 () 404 899,66 грн. (чотириста чотири тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять гривень 66 коп.) заборгованості за спожиту електричну енергію, 22 724,30 грн. (двадцять дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні 30 коп.) пені, 7 920,50 грн. (сім тисяч дев`ятсот двадцять гривень 50 коп.) 3% річних, 26 167,93 грн. (двадцять шість тисяч сто шістдесят сім гривень 93 коп.) інфляційних витрат, 7266,55 грн. (сім тисяч двісті шістдесят шість гривень 55 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

У стягненні 22 724,30 грн. пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено і підписано 20.10.2022р.

Суддя І.В. Заярнюк

Віддруковано 1 прим. - до матеріалів справи

направити на ел.адреси

- позивачу

- відповідачу: