ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2022 р. 0 Справа№ 910/11126/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 (повний текст складено 04.01.2022)

у справі № 910/11126/21 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ес Ві Груп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер"

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ві Ес Ві Груп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" про стягнення заборгованості за договором поставки № 127 від 01.06.2017 у розмірі 144 393,49 грн, з яких: основний борг - 125 000,04 грн, 3% річних - 5428,53 грн та інфляційні збитки - 13 964,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснив оплату вартості поставленого йому позивачем товару за договором № 127 від 01.06.2017, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ес Ві Груп" грошові кошти: основного боргу - 125 000,04 грн, 3% річних - 5410,87 грн, інфляційних збитків - 13 964,92 грн та судовий збір - 2269,72 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем належним чином доведена поставка товару відповідачу, втім відповідач своїх зобов`язань з його повної та своєчасної оплати не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості, інфляційних збитків за розрахунком позивача та частково задоволення розміру 3 % річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 910/11126/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що прийняте по справі оскаржуване судове рішення не відповідає дійсним обставинам справи та винесено з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на думку відповідача, зобов`язання за договором поставки № 127 від 01.06.2017 року на суму 125 000,04 грн припинено, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви № 10/1 від 10.08.2021 року про зарахування зустрічних вимог.

Узагальнений виклад позиції позивача

Позивач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2022, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 910/11126/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Разіна Т.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 910/11126/21 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді - доповідача) Іоннікової І.А., суддів: Разіної Т.І., Михальської Ю.Б. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ві Ес Ві Груп" (постачальником, позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" (покупець, відповідачем) укладено договір поставки № 127 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, постачальник передає у власність покупця алкогольні напої (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його у визначені даним договором строки.

В п. 1.2. договору визначено, що найменування товару, ціна, якісні і кількісні характеристики товару, що є предметом поставки за цим договором, визначаються окремо на кожну партію товару.

Згідно з п. 5.2. договору, розрахунок за товар, проводиться покупцем в національній валюті України на протязі 30 (тридцяти) днів з дати відвантаження товару у відповідності до дати оформлення видаткової накладної, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

На виконання умов договору поставки № 127 від 01.06.2017 року позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 610 889,81 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 687 від 12.06.2017, № 894 від 19.07.2017, № 924 від 27.07.2017, № 1013 від 11.08.2017, № 1054 від 18.08.2017, № 1268 від 20.09.2017, № 1344 від 28.09.2017, № 1346 від 28.09.2017, № 1498 від 20.10.2017, № 1617 від 03.11.2017, № 1664 від 09.11.2017, № 1717 від 14.11.2017, № 1756 від 22.11.2017, № 2115 від 26.12.2017, № 125 від 24.01.2018, № 325 від 23.02.2018, № 744 від 10.04.2018, № 1860 від 16.07.2018, № 1939 від 25.07.2018, № 1951 від 27.07.2018, № 1990 від 01.08.2018, № 2097 від 08.08.2018, № 2159 від 14.08.2018, № 2158 від 14.08.2018, № 2279 від 30.08.2018, № 2312 від 03.09.2018, № 2443 від 13.09.2018, № 2473 від 17.09.2018, № 2498 від 19.09.2018, № 2499 від 19.09.2018, № 2586 від 28.09.2018, № 2588 від 28.09.2018, № 2720 від 10.10.2018, № 2718 від 10.10.2018, № 2836 від 19.10.2018, № 2891 від 24.10.2018, № 2907 від 26.10.2018, № 2956 від 31.10.2018, № 3167 від 19.11.2018, № 3168 від 19.11.2018, № 3493 від 19.12.2018, № 3494 від 19.12.2018, № 3587 від 27.12.2018, № 27 від 03.01.2019, № 136 від 16.01.2019, № 604 від 05.03.2019, № 605 від 05.03.2019, № 716 від 18.03.2019, № 782 від 22.03.2019, № 850 від 29.03.2019, № 1002 від 10.04.2019, № 1028 від 11.04.2019, № 1037 від 12.04.2019, № 1181 від 25.04.2019, № 1313 від 08.05.2019, № 1427 від 21.05.2019, № 1466 від 24.05.2019, № 1467 від 24.05.2019, № 1528 від 29.05.2019, № 1661 від 06.06.2019, № 1758 від 12.06.2019, № 1902 від 21.06.2019, № 1967 від 26.06.2019, № 2115 від 04.07.2019, № 2191 від 11.07.2019, № 2309 від 18.07.2019, № 2411 від 25.07.2019, № 2523 від 02.08.2019, № 2683 від 13.08.2019, № 2823 від 22.08.2019, № 2955 від 02.09.2019, № 3030 від 04.09.2019, № 3146 від 12.09.2019, № 3279 від 23.09.2019, № 3507 від 03.10.2019, № 3598 від 10.10.2019, № 3602 від 11.10.2019, № 3705 від 17.10.2019, № 4039 від 11.11.2019, № 4150 від 14.11.2019, № 4228 від 20.11.2019, № 4360 від 28.11.2019, № 4472 від 04.12.2019, № 4548 від 10.12.2019, № 4751 від 19.12.2019, № 4760 від 20.12.2019, № 4870 від 26.12.2019, № 13 від 03.01.2020, № 76 від 09.01.2020, № 192 від 16.01.2020, № 264 від 22.01.2020, № 265 від 22.01.2020, № 494 від 06.02.2020, № 622 від 13.02.2020, № 754 від 20.02.2020, № 988 від 05.03.2020.

Товар за видатковими накладними за якістю та кількістю прийнятий відповідачем без заперечень, про що свідчать підписи та печатки сторін на видаткових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково повернув позивачу товар, а саме: 25.10.2018 на суму 4158,00 грн, 16.04.2019 на суму 534,60 грн, 12.08.2020 на суму 644,50 грн.

За отриманий товар відповідач розрахувався лише частково на суму 480 552,67 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: № 552 від 12.07.2017, № 636 від 01.08.2017, № 706 від 28.08.2017, № 723 від 05.09.2017, № 762 від 11.09.2017, № 918 від 27.10.2017, № 992 від 14.11.2017, № 1044 від 27.11.2017, № 1092 від 06.12.2017, № 1109 від 26.12.2017, № 1158 від 03.01.2018, № 78 від 31.01.2018, № 144 від 16.02.2018, № 179 від 02.03.2018, № 202 від 22.03.2018, № 173 від 29.05.2018, № 488 від 31.10.2018, № 296 від 30.11.2018, № 754 від 21.12.2018, № 840 від 07.02.2019, № 877 від 21.02.2019, № 947 від 26.03.2019, № 995 від 09.04.2019, № 1000 від 11.04.2019, № 1007 від 15.04.2019, № 1029 від 20.05.2019, № 1105 від 28.05.2019, № 1136 від 03.06.2019, № 1128 від 03.06.2019, № 1153 від 10.06.2019, № 1170 від 18.06.2019, № 1207 від 26.06.2019, № 1217 від 03.07.2019, № 1240 від 12.07.2019, № 1259 від 22.07.2019, № 1281 від 29.07.2019, № 1315 від 05.08.2019, № 1347 від 22.08.2019, № 1375 від 29.08.2019, № 1394 від 06.09.2019, № 1408 від 16.09.2019, № 1461 від 27.09.2019, № 1485 від 04.10.2019, № 1499 від 11.10.2019, № 1506 від 11.10.2019, № 1525 від 18.10.2019, № 1593 від 01.11.2019, № 1638 від 15.11.2019, № 42 від 22.11.2019, № 98 від 06.12.2019, № 114 від 16.12.2019, № 121 від 19.12.2019, № 173 від 28.12.2019, № 207 від 11.01.2020, № 225 від 18.01.2020, № 213 від 25.01.2020, № 178 від 01.02.2020, № 224 від 16.02.2020, № 252 від 22.02.2020, № 1596 від 04.03.2020, № 1615 від 06.03.2020, № 1647 від 14.03.2020, № 74 від 06.11.2020, № 62 від 13.11.2020, № 64 від 18.12.2020, № 97 від 05.02.2021, № 98 від 03.03.2021 та меморіальними ордерами від 29.09.2020, від 23.10.2020.

Відтак, за розрахунками позивача, відповідач має заборгованість за договором в розмірі 125 000,04 грн за несвоєчасну оплату видаткових накладних: № 3602 від 11.10.2019, № 3705 від 17.10.2019, № 4039 від 11.11.2019, № 4150 від 14.11.2019, № 4228 від 20.11.2019, № 4360 від 28.11.2019, № 4472 від 04.12.2019, № 4548 від 10.12.2019, № 4751 від 19.12.2019, № 4760 від 20.12.2019, № 4870 від 26.12.2019, № 13 від 03.01.2020, № 76 від 09.01.2020, № 192 від 16.01.2020, № 264 від 22.01.2020, № 265 від 22.01.2020, № 494 від 06.02.2020, № 622 від 13.02.2020, № 754 від 20.02.2020, № 988 від 05.03.2020.

Згідно п. 5.7. договору, у випадку систематичного (більше двох разів) затримання покупцем оплати за поставлений товар понад надане договором відстрочення платежу, постачальник має право в односторонньому порядку розірвати даний договір шляхом направлення покупцеві відповідного повідомлення про це рекомендованим листом. Датою розірвання вважається дата, яка вказана у повідомленні про отримання покупцем листа.

09.04.2021 позивач звернувся до відповідача з повідомленням-претензією про розірвання договору поставки № 127 від 01.06.2017 та сплату заборгованість за даним договором. Факт направлення повідомлення-претензії підтверджується копіями накладної № 211, фіскального чеку від 09.04.2021 та опису вкладення від 09.04.2021.

За твердженням позивача, договір поставки № 127 від 01.06.2017 є розірваним з 16.04.2021 (дата отримання відповідачем повідомлення-претензії).

Як вказує позивач, заборгованість за поставлений товар у розмірі 125 000,04 грн відповідач не сплатив.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ві Ес Ві Груп" грошові кошти: основного боргу - 125 000,04 грн, 3% річних - 5410,87 грн, інфляційних збитків - 13 964,92 грн та судовий збір - 2269,72 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вже було встановлено судом вище, на виконання умов договору поставки № 127 від 01.06.2017 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 610 889,81 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними.

25.10.2018, 16.04.2019 та 12.08.2020 відповідач здійснив часткове повернення отриманого товару на суму 4158,00 грн, на суму 534,60 грн та на суму 644,50 грн відповідно.

Також з наявних у матеріалах справи платіжних доручень та меморіальних ордерів вбачається, що відповідач здійснив часткову оплату за товар на суму 480 552,67 грн.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем становить 125 000,04 грн.

Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, враховуючи умови п. 5.2. договору, строк оплати товару є таким, що настав.

Позивач вказує, що станом на момент звернення до суду з даним позовом у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 125 000,04 грн.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку суми заявленої до стягнення, місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції щодо обгрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки № 127 від 01.06.2017 в розмірі 125 000,04 грн.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5428,53 грн та інфляційних збитки у розмірі 13 964,92 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних збитків, в межах визначеного позивачем періоду, суд першої інстанції правомірно встановив, що загальна сума інфляційних збитків, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 13 965,92 грн.

Втім, зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 13 964,92 грн.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних, судом першої інстанції встановлено, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, складає 5410,87 грн, в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 17,66 грн позивачу належить відмовити.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 125 000,04 грн, 3% річних у розмірі 5410,87 грн та інфляційних збитків у розмірі 13 964,92 грн є належним чином обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача про припинення зобов`язання за договором поставки № 127 від 01.06.2017 року на суму 125 000,04 грн шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви № 10/1 від 10.08.2021 про зарахування зустрічних вимог, судовою колегією оцінюються критично, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В силу вимог ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

15.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ві Ес Ві Груп" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" (виконавець) було укладено договір про надання послуг, відповідно до п. 1.1. якого, виконавець зобов`язується відповідно до умов цього договору надавати замовнику послуги з просування (популяризації) товарів замовника, в тому числі маркетингові та інші послуги (надалі - послуги), а замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх. Послуги надаються згідно замовлення замовника.

В п. 1.2. договору про надання послуг визначено, що предметом договору є послуги, які спрямовані на формування попиту на товари замовника, а також для задоволення потреб покупців та стимулювання збуту товарів замовника через торгівельні заклади (заклади громадського харчування) виконавця.

Пунктом 3.1. договору про надання послуг визначено, що вартість послуг виконавця визначається сторонами в Акті приймання-передачі наданих послуг.

За умовами п. 3.3. договору про надання послуг оплата послуг виконавця здійснюється замовником на підставі підписаного сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг. Виконавець зобов`язаний надіслати замовнику Акт приймання-передачі наданих послуг до 5 числа місяця наступного за місяцем, в якому були надані послуги (п. 3.4. договору).

Отже, передумовою для оплати послуг за договором є підписаний сторонами Акт приймання-передачі наданих послуг.

Натомість матеріали справи підписаного сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг не містять, відтак обов`язку у замовника щодо оплати послуг не виникло, оскільки відповідачем не підтверджено факту надання таких послуг.

При цьому, матеріали справи також не містять замовлення замовника на надання послуг - розміщення тенту з логотипом торговельної марки "Astoria".

Також, колегія суддів зауважує на тому, що згідно п. 3.5. договору про надання послуг, між сторонами досягнуто згоди, що зарахування зустрічних однорідних вимог можливе шляхом укладення угоди про зарахування зустрічних грошових вимог, а не направлення шляхом заяви про зарахування зустріних однорідних вимог.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги відповідача до позивача не є безспірними.

У зв`язку з наведеним, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального права.

Підсумовуючи вищевикладене, фактичні обставини у справі, встановлені судом першої інстанції під час її вирішення, підтверджують висновки, викладені в оскаржуваному рішенні про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 125 000,04 грн, 3% річних у розмірі 5410,87 грн та інфляційних збитків у розмірі 13 964,92 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеса-лідер" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі № 910/11126/21 - без змін.

Матеріали справи № 910/11126/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

Ю.Б. Михальська