ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" жовтня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1609/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

секретар судового засідання Арнаутова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "КСІМЕКС" (65114, Одеська обл., м. Одеса, Люстдорфська дорога, буд. 140-В)

до відповідача: Акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Заводська, буд. 3)

про стягнення 2 452 343,87 грн

за участю представників:

від позивача: Молодецький Р.А. згідно ордеру

від відповідача: Сімоненко І.О. - самопредставництво

Історія справи

1. Короткий зміст позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "КСІМЕКС".

18.07.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Концерн "КСІМЕКС" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Одеський припортовий завод", в якій просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 347 055,78 грн, 3% річних у сумі 180 045,37 грн та інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 1 925 242,72 грн, а також судовий збір та витрати на правничу допомогу.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 25.07.2022 відкрито провадження у справі № 916/1609/22, прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засіданні.

25.08.2022 позивачем подано до суду клопотання про залучення до матеріалів справи розрахунку позовних вимог в рамках справи №916/3270/21.

19.09.2022 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву (а.с.50-54).

Протокольною ухвалою від 19.09.2022 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на "26" вересня 2022 р. о 14:30.

17.10.2022 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження адвокатських витрат.

У судовому засіданні 17.10.2022 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини відсутності не повідомив.

3. Позиція учасників справи.

3.1. Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "КСІМЕКС".

12.04.2021 між ТОВ "Концерн "КСІМЕКС" (Постачальник) та АТ "Одеський припортовий завод" було укладено договір №11/ВГЕ (а.с.11-13), на виконання умов якого постачальником було поставлено покупцю визначений умовами договору товар.

Оскільки відповідачем поставлений товар оплачено не було, товариство було вимушено звернутися до суду до суду з відповідним позовом про стягнення суми основного боргу, а також пені, 3% річних, інфляційних втрат станом на 03.12.2021.

Оскільки заборгованість відповідачем сплачена не була, позивач вимушений звернутися до суду задля відновлення порушених прав та відшкодування завданих підприємству збитків, у тому числі інфляційних втрат, пені, 3% річних без урахування грошових сум, вже присуджених за рішенням від 13.01.2022 по справі №916/3270/21.

3.2. Доводи Акціонерного товариства "Одеський припортовий завод".

Заперечуючи проти позову, відповідач просить суд зменшити розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90%, з урахуванням наступного:

- скрутне фінансове становище, викликане негативними тенденціями, які склалися на світовому ринку азотних добрив та на ринку природного газу України, неповерненням з державного бюджету України надмірно сплаченого податку на прибуток, понесенням витрат підприємства на забезпечення екологічної безпеки, незалежно від того, триває процес виробництва чи його зупинено (становлять близько 90 млн. грн. на рік);

- основним призначенням підприємства є виробництво аміаку, карбаміду та іншої хімічної продукції. 18.09.2021 АТ "Одеський припортовий завод" остаточно зупинив виробництво аміаку та карбаміду, як наслідок, не має змоги провести розрахунки за своїми зобов`язаннями, у тому числі за договором, укладеним з ТОВ "Концерн "Ксімекс". Розгляд справи № 916/3270/21 і ухвалення Рішення Господарським судом Одеської області за вказаною справою відбулося вже після зупинки виробничих потужностей АТ "ОПЗ", про що неодноразово заявляв відповідач у справі. АТ "ОПЗ" також зупинено виробництво мінеральних добрив через зріст цін на ринку газу; крім того зупинено відвантаження виробленої продукції на судна морського транспорту;

- складна економічна ситуація в сфері безпеки та енергетики України, спровокована як загальносвітовими тенденціями, так і діями Російської Федерації, яка використовує своє становище домінуючого імпортера газу в Європу та в України а також вплив на формування цін з метою, в тому числі, ведення гібридної війни проти України;

- у зв`язку з військовою агресією з 31.03.2022 з працівниками товариства призупинено дію трудових договорів.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Як встановлено судом, 12.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "КСІМЕКС" (постачальник) та Акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" (покупець) було укладено договір поставки №11/ВГЕ (а.с.11-13), предметом якого є поставки товару на умовах, визначених договором.

Відповідно до імперативних положень частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо оплати поставленого товару у сумі 9 912 000 грн встановлений в рішенні Господарського суду Одеської області від 13.01.2022 у справі №916/3270/21, яким позов ТОВ "Концерн "КСІМЕКС" задоволено, стягнуто з АТ "Одеський припортовий завод" на користь ТОВ "Концерн "КСІМЕКС" 9 912 000 гривень боргу; 527 101,15 грн пені; 94 503,45 грн 3% річних, 188 980,05 грн інфляційних та 160 838,77 грн судового збору.

Згідно поданого позивачем до суду розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат в рамках справи №916/3270/21 (а.с.49), останні було здійснено станом на 03.12.2021.

В матеріалах справи наявна постанова про відкриття виконавчого провадження №68624209 від 11.02.2022 з примусового виконання наказу №916/3270/21 від 08.02.2022 (а.с.19) про стягнення з АТ "Одеський припортовий завод" на користь ТОВ "Концерн "КСІМЕКС" 9 912 000 грн боргу; 527 101,15 грн пені; 94 503,45 грн 3% річних, 188 980,05 грн інфляційних та 160 838,77 грн судового збору.

Крім того в матеріалах справи також наявна постанова про зупинення вчинення виконавчих дій від 15.02.2022 (а.с.20) на підставі п.12 ч.1 ст.34, ст.35 Закону України "Про виконавче провадження".

У підтвердження невиконання відповідачем зобов`язань з оплати суми основного боргу у розмірі 9 912 000 грн позивачем до матеріалів справи також надано довідку АТ "ОТП Банк" (а.с.21), згідно якої за період з 01.01.2022 по 11.07.2022 надходження від контрагента АТ "Одеський припортовий завод" на рахунок позивача відсутні.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості у сумі 9 912 000 грн відповідачем суду не надано.

5. Позиція суду.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України установлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2018 року по справі № 908/1394/17.

Отже, за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

З урахування означеного, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів погашення суми основного боргу, суд зазначає про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок інфляційних втрат, суд вважає його вірним, а вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки ставка процентів річних (3%) передбачена законом (ч.2 ст.625 ЦК України) та не є завищеною, а інфляційна складова боргу не підлягає зменшенню на підставі ст.233 ГК України та ст.551 ЦК України, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7.09.22 у справі №910/9911/21.

За приписами частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у вигляді пені сторонами було погоджено у п.7.2. договору, відповідно до якого покупець за порушення обов`язку, визначеного у п. 3.2 цього Договору, за вимогою постачальника зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, встановленої Законом України від 22.11.96 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Враховуючи невиконання відповідачем зобов`язання з оплати суми боргу, суд вважає обґрунтованими також вимоги позивача про стягнення пені з відповідача. Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок пені, суд вказує про його вірність.

Поряд з цим, суд також зауважує, що ч.1 ст.233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Оцінюючи можливість зменшення суми пені, суд враховує, що позивачем доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання останньому збитків в результаті дій відповідача, не надано.

Так Акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" є державним підприємством хімічної галузі України, яке спеціалізується на виробництві аміаку, карбаміду, рідкого азоту, діоксиду вуглецю і рідкого кисню.

Суд враховує, що продукція, що виробляється заводом, експортується більш ніж у 30 країн світу, що наразі стало практично неможливим внаслідок військової агресії Російської Федерації та блокування морських портів України, що в свою чергу безпосередньо має вплив на фінансове становище товариства.

Поряд з цим, суд також вважає за необхідне відзначити, що зменшення судом розміру неустойки, враховуючи положення ст. 219 Господарського кодексу України, яка регулює межі господарсько-правової відповідальності, порядок і умови зменшення розміру та звільнення від відповідальності, свідчить про те, що зменшення судом розміру стягуваної пені є проявом обмеження відповідальності боржника, та жодним чином не є звільненням його від відповідальності.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд, враховуючи дискреційність наданих йому повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, вважає справедливим, доцільним, обґрунтованим, таким, що цілком відповідає принципу верховенства права висновок щодо необхідності зменшення розміру пені до 50 000 грн.

На думку суду, стягнення з відповідача такої суми пені компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем строків сплати боргу, стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання. Суд враховує, що чинним законодавством не врегульований граничний розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із приписами ст.86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому суд також враховує, що стягнення інфляційних втрат, сума яких тільки в рамках даної справи становить 1 925 242,72 грн, та 3% річних, сума яких становить 180 045,37 грн, також певною мірою компенсує негативні наслідки, викликані простроченням сплати відповідачем суми заборгованості.

6. Щодо витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 12 261,72 грн.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За приписами ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу ТОВ "Концерн "КСІМЕКС" надано суду:

- доручення №3 (а.с.22), сторонами якого є позивач та Адвокатське об`єднання "Франклін Сайрос", відповідно до якого адвокатське об`єднання надає правову допомогу у спорі щодо стягнення на користь клієнта суми штрафних санкцій з АТ "Одеський припортовий завод", у зв`язку з невиконанням умов договору останнім. Пунктом 2 сторони погодили, що вартість послуг адвокатського об`єднання становить 12 261,72 грн;

- акт про надання правової допомоги від 17.10.2022, в якому сторони підтвердили надання правової допомоги, вартість послуг адвокатського об`єднання, а також узгодили порядок оплати наданої правової допомоги: не пізніше 10 днів з дати набрання чинності рішенням суду першої інстанції.

Враховуючи вищевказані докази, суд зазначає про доведеність позивачем факту надання йому правничої допомоги.

Водночас, суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи обсяг правової допомоги, наданої позивачу, на предмет складеності, суд вважає, що розмір вказаних витрат є дещо завищеним.

Суд враховує, що даний спір, який розглядався за правилами загального позовного провадження лише з огляду на ціну позову, є спором незначної складності, відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договору поставки, не потребує вивчення великого обсягу доказів, а розрахунки до позову є елементарними, такими, що розраховані на підставі однієї видаткової накладної, при цьому основний борг та частина штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат були стягнуті в рамках іншої справи.

За таких обставин, суд, з огляду на наведені вище положення Закону, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо, вважає співмірним, розумним покладення на відповідача обов`язку із відшкодування понесених позивачем витрат у сумі 7 000 грн.

Керуючись ст.129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Заводська, буд. 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "КСІМЕКС" (65114, Одеська обл., м. Одеса, Люстдорфська дорога, буд. 140-В, ) пеню у сумі 50 000 /п`ятдесят тисяч/ грн, 3% річних у сумі 180 045 /сто вісімдесят тисяч сорок п`ять/ грн 37 коп. та інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 1 925 242 /один мільйон дев`ятсот двадцять п`ять тисяч двісті сорок дві/ грн 72 коп., а також судовий збір у сумі 36 785 /тридцять шість тисяч сімсот вісімдесят п`ять/ грн 16 коп., витрати на правову допомогу у сумі 7 000 /сім тисяч/ грн.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 27 жовтня 2022 р.

Суддя Ю.М. Щавинська