АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. ОдесаСправа № 923/268/21 (504/1584/21)

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

ОСОБА_1 особисто

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021

по справі №923/268/21(504/1584/21)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Приватного підприємства "Щасливе дитинство"

2) Приватного підприємства "Одеські дітки"

про стягнення 60880 грн

в межах справи про банкрутство Приватного підприємства "Щасливе дитинство"

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021 відкрито провадження у справі № 923/268/21 про банкрутство Приватного підприємства "Щасливе дитинство", призначено розпорядником майна Ляшко О.В.

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ПП "Щасливе дитинство" та ПП "Одеські дітки" в якому просив стягнути 20880 грн грошової компенсації за не використану відпустку та 40000 грн компенсації за завдану моральну шкоду.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.09.2021 справу № 504/1584/21 передано за підсудністю до Господарського суду Херсонської області.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 в задоволені позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, визначає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Однак, як встановлено судом, позивачем здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку за період 2019 та 2020 років з нарахованої йому заробітної плати лише за один місяць - червень 2020, що суперечить п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Оскільки позивачем не надано довідку щодо його заробітку за останні 12 календарних місяців, що передували його звільненню, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що також не в змозі вирахувати суму компенсації, яка підлягає стягненню.

Не погодившись з даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки позивач дійсно працював охоронцем у відповідача на підтвердження чого надано належні докази, зокрема копію трудової книжки.

За твердженням апелянта, при звільнені йому не виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2019-2022 роки, що є порушенням приписів КЗпП України.

Скаржник зазначає, що відповідач на письмові та телефонні звернення про отримання грошової компенсації за невикористанні дні відпустки відповіді не надав, що спричинило неподання доказів з поважних причин.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.02.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №923/268/21(504/1584/21) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 та призначено справу до розгляду на 02.03.2022.

Судове засідання призначене на 02.03.2022 не відбулось у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Аленіна О.Ю., відпусткою судді Лавриненко Л.В. та звільненням у відставку судді ОСОБА_2 .

Розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 у відставку та перебуванням судді Лавриненко Л.В. у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №923/268/21(504/1584/21) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 розподілено на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2022 справу №923/268/21(504/1584/21) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Поліщук Л.В., Філінюка І.Г., запропоновано учасникам справи подати до Південно-західного апеляційного господарського суду письмову згоду на розгляд даної справи без їх участі та роз`яснено учасникам справи, що у випадку відсутності письмової згоди всіх учасників справи на розгляд даної справи без їх участі, про дату, час та місце проведення судового засідання, буде повідомлено додатково, після закінчення строку, на який в Україні введено воєнний стан та/або усунення обставин, що зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.07.2022 призначено розгляд справи №923/268/21(504/1584/21) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 на 07 вересня 2022 року.

У судовому засідання від 07.09.2022 оголошено перерву до 19.10.2022.

Під час судового засідання від 19.10.2022 скаржник підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про причини нез`явлення суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце розгляду справи.

З огляду на таке, а також враховуючи, що явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вирішила за можливе розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

У зв`язку з введенням на території України воєнного стану справу №923/268/21(504/1584/21) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 було розглянуто Південно-західним апеляційним господарським судом у розумний строк, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Звертаючись із даним позовом ОСОБА_1 зазначив, що з 12.12.2018 по 02.02.2021 працював охоронцем в супермаркеті "Бебі Бум" Приватного підприємства "Щасливе дитинство", на підтвердження додано копію трудової книжки (а.с. 11).

Також з 12.12.2018 ОСОБА_1 прийнято на посаду охоронника за сумісництвом на неповний робочий день в ПП "Одеські дітки", з якої звільнений 31.07.2020 (а.с. 11).

Позивач стверджує, що йому не була виплачена компенсація за невикористану відпусту, яка згідно його розрахунку становить 20 880,00 грн, зокрема невикористана відпустка за 2019 рік - 24 календарні дні, невикористана відпустка за 2020 рік - 24 календарні дні, почасовий тариф охоронця - 36,25 грн, графік роботи охоронця з 9:00 до 21:00 = 12 год. робочого часу.

Розрахунок був проведений позивачем на підставі його розрахункового листка за червень 2020, який додано до матеріалів справи (а.с. 12).

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем у порушення п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку за період 2019 та 2020 років з нарахованої йому заробітної плати лише за один місяць - червень 2020. При цьому, оскільки позивачем не надано довідку щодо його заробітку за останні 12 календарних місяців, що передували його звільненню, суд також не в змозі вирахувати суму компенсації, яка підлягає стягненню.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України).

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України Про оплату праці.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім цього, згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України Про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України Про відпустки щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, визначає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує те, що право особи на відпочинок закріплено в Конституції України і це право гарантується державою, шляхом встановлення відповідальності за його порушення.

Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки", власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Зазначений облік полягає у належному веденні кадрової документації, яка має містити в собі всю інформацію, необхідну для встановлення факту отримання працівниками щорічних відпусток, зокрема, періоду, за який відповідні відпустки такими працівниками отримані тощо.

Так, наказом Державного комітету статистики України № 489 від 05.12.2008 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" затверджена форма наказу (розпорядження) про надання відпустки - № П-3, відповідно до якої одним з обов`язкових реквізитів такого документу є зазначення періоду, за який надається щорічна оплачувана відпустка.

Надання працівнику щорічної оплачуваної відпустки за раніше відпрацьований час оформлюється відповідним наказом по підприємству. Зазначений наказ згідно з вимогами Наказу Державного комітету статистики України № 489 від 05.12.2008 є первинним обліковим документом зі статистики праці. Будь-які записи про щорічні відпустки вносяться роботодавцем до особових карток таких працівників саме на підставі даних, що містяться у наказах (розпорядженнях) про надання відпусток.

Згідно з ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, належними та допустимими доказами у даній справі можуть бути лише накази (розпорядженнях) про надання відпусток, наказ про звільнення, особові картки працівників, тобто документи, які безпосередньо містять у собі інформацію про надані щорічні відпустки і період часу, за який вони надаються.

Однак, як свідчать наявні матеріали справи, звертаючись із даним позовом ОСОБА_1 не було надано відповідних доказів з яких можливо було б достовірно встановити кількість днів невикористаної ним відпустки.

Судова колегія також зазначає, що у порушення п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, позивачем здійснено розрахунок компенсації за невикористану відпустку за період 2019 та 2020 років з нарахованої йому заробітної плати лише за один місяць - червень 2020, а не виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

При цьому, наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження письмового звернення позивача із відповідним запитом до відповідача ПП "Щасливе дитинство" щодо отримання відповідних документів.

Судова колегія зазначає, що відсутність доказів на підтвердження кількості днів невикористаної відпустки та довідки про заробітну плату за останні 12 календарних місяців, що передували звільненню позивача, позбавляють також можливості суду самостійно вирахувати суму компенсації, яка підлягає стягненню.

З приводу наданих позивачем до апеляційної скарги довідки про нараховану заробітну плату та відомостей з Пенсійного Фонду України за формою ОК-5, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.

Згідно із частиною другою статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Частинами четвертою і п`ятою цієї статті передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Всі докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані позивачем одночасно з позовною заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (аналогічна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 28.07.2020 у справі № 904/2104/19).

Однак відсутність доказів як таких на момент розгляду спору судом першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (аналогічна правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 28.07.2020 у справі №904/2104/19).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, надані скаржником до суду апеляційної інстанції довідка про нараховану заробітну плату та відомості з Пенсійного Фонду України за формою ОК-5, не подавались позивачем разом із позовною заявою та не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Судова колегія зазначає, що надаючи такі докази до суду апеляційної інстанції, позивач жодним чином не обґрунтував, із посиланням на відповідні докази, наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне подання відповідних доказів до суду першої інстанції.

До того ж, колегія суддів зазначає, що відомості з Пенсійного Фонду України за формою ОК-5 були отримані позивачем після прийняття оскаржуваного рішення, що з огляду на вищевикладене взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Слід також відзначити, що з огляду на те, що належними та допустимими доказами у даній справі можуть бути лише накази (розпорядженнях) про надання відпусток, наказ про звільнення, особові картки працівників, тобто документи, які безпосередньо містять у собі інформацію про надані щорічні відпустки і період часу, за який вони надаються, надані позивачем довідка про нараховану заробітну плату за період з травня 2020 по грудень 2020 та з січня по лютий 2021 та відомості з Пенсійного Фонду України за формою ОК-5, не є належними та допустимими доказами у справі.

Вищевикладене зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 10 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що арбітражний керуючий з моменту постановлення ухвали (постанови) про призначення його керуючим санацією або ліквідатором до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства-боржника.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 25.03.2021 відкрито провадження у справі №923/268/21 про банкрутство Приватного підприємства "Щасливе дитинство", призначено розпорядником майна Ляшко О.В.

Відтак, позивач не позбавлений можливості звернутись до розпорядника майна Приватного підприємства "Щасливе дитинство" арбітражного керуючого Ляшко О.В. із відповідним запитом задля отримання відповідних відомостей щодо кількості днів невикористаної відпустки та виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Херсонської області від 25.11.2021 у справі №923/268/21(504/1584/21) залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.10.2022.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Поліщук Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.