ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

"28" жовтня 2022 р. Справа № 924/497/22

м. Хмельницький

Суддя Господарського суду Хмельницької області Музика М.В., розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 , м. Хмельницький

до ОСОБА_2 , м. Красилів Хмельницького району Хмельницької області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , м. Хмельницький

про визнання недійсним договору довірчого управління (DEED of TRUST) від 12.10.2018 року, укладеного ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 із ОСОБА_2 ,

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився;

відповідача: Раац К.В. - згідно ордеру від 16.08.2022 року;

третьої особи: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 04.08.2022 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , м. Хмельницький до ОСОБА_2 , м. Красилів Хмельницького району Хмельницької області, про визнання недійсним договору довірчого управління (DEED of TRUST) від 12.10.2018 року, укладеного ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 із ОСОБА_2 ; призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 06.09.2022 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , м. Хмельницький. Ухвалою суду від 03.10.2022 року прийнято заяву позивача про зміну підстав позову.

20.09.2022 року та 07.10.2022 року від відповідача надішли клопотання про закриття провадження у справі. У клопотанні від 20.09.2022 року відповідач зазначає про погодження в договорі умови щодо розгляду спорів саме в міжнародному комерційному арбітражі, а не третейському суді, відтак, положення Закону України "Про третейський суд" не поширюються на міжнародний комерційний арбітраж ( в тому числі, на арбітраж ad hoc, який згідно з законодавством Англії та Уельсу (секція 2 Закону про арбітраж 1996 року), що регулює арбітражне застереження, є міжнародним комерційним арбітражем). Тому вважає підставним закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Клопотання від 07.10.2022 року мотивоване тим, що оскільки спір виник з корпоративних правовідносин, зокрема, правочину щодо корпоративних прав, повинен розглядатися судом за місцем знаходження юридичної особи. Відтак, оскільки компанія, щодо якої укладено оскаржуваний договір, зареєстрована в Естонській Республіці, а договір укладено на території іноземної держави, наявні підстави для закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України. В такому випадку сторони можуть звернутись до іноземного суду.

В підготовчому засіданні 28.10.2022 року відповідачем підтримано клопотання від 07.10.2022 року.

Розглянувши клопотання відповідача від 07.10.2022 року, судом враховано наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Частиною 6 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України визначено, що спори, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, а також спори, що виникають з правочинів щодо корпоративних прав (крім акцій) в юридичній особі, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи.

Матеріалами справи стверджується, що юридична особа ePlus Consulting OU зареєстрована у Естонській Республіці (Хар`юський повіт, Таллінн, район Кесклінн, Тарту мнт 25).

Водночас, право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 124 Конституції України у редакції на час звернення позивачів до суду передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124, частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права порушені.

Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього Рішення).

Єдине обмеження, встановлене Конституцією України, полягає у прямій вказівці закону про обов`язковий досудовий порядок урегулювання такого спору.

Разом з тим відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09 липня 2002 року у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У разі відсутності такої вказівки будь-які обмеження доступу до суду є недопустимими і суперечать як міжнародним зобов`язанням України, яка ратифікувала Конвенцію, так і конституційним засадам.

Обмеження можливості звернення до суду й отримання судового захисту може свідчити про порушення основоположних прав людини.

Крім того, згідно з пунктом 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та за конституційними зверненнями громадян щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) відповідно до положення частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Аналіз цього положення у взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої статті 55 Конституції України дає підстави дійти висновку, що судам підвідомчі будь-які звернення фізичної особи щодо захисту своїх прав і свобод. Тому суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушено чи порушуються, або створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, або має місце інше ущемлення прав і свобод.

За таких умов у контексті статті 3 Конституції України саме на державу в демократичному суспільстві покладається обов`язок забезпечення доступу громадян до ефективних способів захисту їх прав та свобод, зокрема до судового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч. 2 ст. 231 ГПК України).

Відтак, у випадку закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з необхідністю розгляду спору за місцезнаходженням юридичної особи, судом для розгляду такого спору є суд Естонської Республіки. Проте, закриваючи провадження у справі з наведених мотивів, згідно підсудності, визначеної процесуальним законодавством України, суд не може бути переконаний у процесуальній можливості суду Естонської Республіки за законодавством останньої прийняти вказаний спір до провадження (з огляду також на суб`єктний склад сторін) та здійснити захист порушених, на думку позивача, прав останньої.

Таким чином, наслідком постановлення ухвали про закриття провадження у справі №924/497/22 з мотивів необхідності здійснення розгляду спору за місцезнаходженням юридичної особи, може бути позбавлення позивача права на суд.

З викладеного, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі №924/497/22 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з необхідністю розгляду спору за місцезнаходженням юридичної особи.

Суд також зауважує, що юридична особа-нерезидент не є стороною в даному спорі, останній не стосується діяльності юридичної особи; даний спір не передбачений ч. 2 ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж"; доказів того, що у договорі погоджено розгляд спорів в порядку міжнародного комерційного арбітражу ( в тому числі, за законодавством Англії та Уельсу), суду не надано.

Позивачем подано 21.09.2022 року клопотання про призначення технічної експертизи, у якому просить суд призначити у справі судову технічну експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експерта пропонує поставити питання: чи виготовлений рукописний підпис ОСОБА_2. та ОСОБА_4 у договорі довірчого управління (DEED of TRUST) від 12.10.2018 року у той час, яким датований документ? У який період часу був виконаний рукописний підпис ОСОБА_2. та ОСОБА_4 у договорі довірчого управління (DEED of TRUST) від 12.10.2018 року? Клопотання мотивує тим, що спірний договір довірчого управління був підписаний у травні 2022 року в період ініціювання ОСОБА_5 судових процесів про розподіл майна подружжя.

З приводу поданого клопотання про призначення технічної експертизи судом враховується, що згідно ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Вирішуючи питання про призначення у справі судової експертизи, суд враховує, що тягар доведення наявності чи відсутності обставин, на яких ґрунтуються заперечення, лежить на стороні, яка на них посилається, а судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування; якщо наявні в матеріалах справи докази є взаємно суперечливими.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну (частина 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів має свій зміст: визнання допустимості, належності, достовірності, вірогідності, достатності і взаємозв`язку всієї сукупності доказів.

Отже, призначення судом судової експертизи має місце у випадку необхідності у спеціальних знаннях, якими не володіє суд, та у разі неможливості суду вирішити питання, що входять до предмета доказування, без її призначення та є правом, а не обов`язком суду.

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (Заява № 61679/00) від 01.06.2006 року, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Отже, сама лише наявність клопотання сторони про призначення експертизи у справі, за відсутності передбачених ст. 99 Господарського процесуального кодексу України умов, необхідних для її призначення, не є безумовною підставою для призначення судом відповідної експертизи.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_1 стверджує про наявність у неї підстав вважати, що спірний договір довірчого управління був підписаний у травні 2022 року в період ініціювання ОСОБА_5 судових процесів про розподіл майна подружжя. На підтвердження зазначає про відсутність переписки з жовтня 2018 року по 17.05.2022 року щодо вказаного договору, будь-яких вимог, проведення оплат чи вчинення реєстраційних дій, закінчення строку дії довіреності у грудні 2018 року.

Як зазначалося вище, з огляду також на процесуальні наслідки призначення експертизи у вигляді зупинення провадження у справі, питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

З аналізу поданого позивачем клопотання суд не вбачає обґрунтованих підстав для призначення у справі експертизи, оскільки обґрунтування ОСОБА_1 фактично є припущеннями.

Крім того, матеріали справи не містять доказів неможливості отримання ОСОБА_1 необхідних для проведення експертизи матеріалів (запитів, звернень для отримання необхідних матеріалів та відомостей щодо відмови у їх наданні).

З огляду на те, що призначення судової експертизи є правом суду, а не його обов`язком, і експертиза може бути призначена у разі наведення у клопотанні достатніх та обґрунтованих на те підстав, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про призначення технічної експертизи.

Жодних інших клопотань від сторін не надходило, позивач у клопотанні від 27.10.2022 року просить суд закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

З вищевикладеного, суд вважає за можливе закрити підготовче провадження у справі №924/497/22 та призначити справу до судового розгляду по суті.

Керуючись ст.ст. 185, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

відмовити в задоволенні клопотання відповідача від 07.10.2022 року про закриття провадження у справі.

Відмовити в задоволенні клопотання позивача про призначення технічної експертизи.

Закрити підготовче провадження у справі №924/497/22.

Призначити справу до судового розгляду по суті на 11 год. 00 хв. 09 листопада 2022 року.

Судове засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Хмельницької області за адресою: м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя М.В. Музика

повний текст ухвали складено 31.10.2022 р.

Віддрук. у 4 прим: 1 - до справи; 2 - позивачу (в електронний кабінет); 3 - відповідачу (); 4, 5 - третій особі (ІНФОРМАЦІЯ_1; 29000, м. Хмельницький, вул. Північна. 2/1) - рек. з пов. про вручення