ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" жовтня 2022 р. Cправа № 902/636/22

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Глоби А.С.,

представників сторін:

позивача - Горопашного І.В.,

відповідача - Мацедонської Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (вул. Симона Петлюри, 25, м. Київ, 01032)

до: Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (вул. Магістратська, буд. 2, м. Вінниця, 21050)

про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (позивач, ПАТ "НЕК "Укренерго) подано позов до Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (відповідач, АТ "Вінницяобленерго") про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування заявленого позову Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" вказує, що Акціонерне товариство "Вінницяобленерго" неправомірно зареєструвало за собою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у складі єдиного майнового комплексу приміщення, що увійшли до статутного капіталу позивача, а саме приміщення №2 з №1 по №21 площею 217,6 кв.м в будівлі адмінбудинку №1 літ. "Г", приміщення №13, №14 площею 28,3 кв.м в будівлі гаражу ВВЕМ літ. "Д" за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 131.

Оскільки вимоги позивача щодо звільнення приміщення відповідачем проігноровано, Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулося із позовом до суду про витребування спірного нерухомого майна з незаконного володіння Акціонерного товариства "Вінницяобленерго".

Ухвалою суду від 10.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 06.09.2022.

Під час підготовчого провадження у справі сторони скористалися правом на подання усіх заяв по суті. Так, відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 128-134, т.1) та заперечення щодо відповіді на відзив (а.с.36-40, т.2), а позивачем - відповідь на відзив (а.с. 30-34, т.2).

Виконавши завдання підготовчого провадження та вчинивши необхідні дії на цій стадії судового провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 19.10.2022 року, при цьому представнику позивача надано можливість до початку судового засідання з розгляду справи по суті ознайомитися із запереченнями щодо відповіді на відзив та сформувати свою позицію щодо них.

Під час розгляду справи по суті представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, що містяться в позовній заяві та у відповіді на відзив. Ним зазначено, що позивачу у грудні 2020 року стало відомо, що спірні приміщення, які увійшли до статутного капіталу ПАТ "НЕК "Укренерго", зайняті працівниками відповідача та перебувають у його користуванні. Також було виявлено, що АТ "Вінницяобленерго" неправомірно зареєструвало за собою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на зазначені приміщення. Додатково пояснив, що ПАТ "НЕК "Укренерго" неодноразово зверталось до АТ "Вінницяобленерго" як усно, так і з письмовими листами щодо звільнення зайнятих приміщень та про допуск до нього своїх працівників, однак такі дії не призвели до відновлення порушеного права позивача. На думку представника позивача, спірні приміщення по вул. Пирогова, 131 у м. Вінниці були закріплені на праві повного господарського відання з 01.09.1995 за підприємствами, правонаступником яких у ході низки реорганізацій стало ПАТ "НЕК "Укренерго". Відтак вони увійшли до статутного капіталу позивача і стали його власністю, про що, зокрема, також свідчить свідоцтво від 27.01.2015, згідно із яким власником спірних приміщень є держава Україна в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Крім того, представник позивача посилався на судові акти судів адміністративної юрисдикції, на підставі яких за результатами розгляду публічно-правового спору було закрито провадження у адміністративний справі про оскарження реєстрації права власності на спірні приміщення за державою Україна в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. А у адміністративній справі №802/774/15-а позов було залишено без розгляду за ініціативою самого АТ "Вінницяобленерго".

Також представник позивача вказав, що відповідно до п.12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (у редакції Закону України від 30.03.2020 №540-ХІ) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 768, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Водночас до віндикаційних позовів в силу вимог ст.257 ЦК України застосовується строк загальної позовної давності 3 роки.

Під час судового засідання представник позивача звернув увагу, що Переліки майна від 28.11.2002 та від 21.11.2007 не слід брати до уваги, оскільки вони не відповідають відповідній затвердженій законодавством формі. До того ж просив не враховувати в якості доказу копію акту прийому-передачі основних фондів виробничої бази, що передається на баланс ДАЕК "Вінницяобленерго", без дати, оскільки позивачем не було надано його оригіналу.

З огляду на викладене, представник позивача просив позов задовольнити в повному обсязі та на підставі положень ст. 387 ЦК України витребувати майно, що є предметом позову.

Представниця відповідача проти задоволення позову заперечила через його необґрунтованість. Більш детально свою процесуальну позицію виклала у відзиві та запереченнях щодо відповіді на відзив. Так, на її думку, АТ "Вінницяобленерго" як правонаступник ПАТ "Вінницяобленерго", яке є правонаступником ДАЕК "Вінницяобленерго", що підтверджується відповідними установчими документами, набуло право власності на спірне майно з моменту його передачі до статутного фонду ДАЕК "Вінницяобленерго" на підставі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 09.08.1995 №147. При цьому дійсно за актом приймання-передачі, затвердженого 01.09.1995 заступником міністра Буцьо З.Ю., ДАЕК "Вінницяобленерго" передало Південно-Західними магістральним електричним мережам НЦЕ державне майно, фінансові та інші кошти, у тому числі весь комплекс нежитлових приміщень і споруд, які знаходяться у м. Вінниці по вул. Пирогова, 131, для обслуговування електричних мереж напругою 35-110 кВ, про що 20.09.1995 укладено відповідний договір.

Разом із тим 30.11.1996 заступником міністра Кузьменко С.О. затверджено акт та проведено передачу майна від Південно-Західних магістральних мереж НЦЕ до ДАЕК "Вінницяобленерго", тобто усього комплексу нежитлових приміщень і споруд, які знаходяться у м. Вінниці по вул. Пирогова, 131.

Також відповідно до наказу Фонду державного майна України від 25.11.2003 №2097 затверджено Положення про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства. Відповідно п. 2.2 ч. 2 зазначеного Положення на письмовий запит відкритого акціонерного товариства або осіб, які відповідно до законодавства України є правонаступниками відкритих акціонерних товариств, арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), у разі порушення справи про банкрутство підприємства, засновник відкритого акціонерного товариства готує перелік нерухомого майна, переданого до статутного фонду відкритого акціонерного товариства за формою, що наведена в додатку 3. Вказане Положення, як вказала представниця відповідача, передбачало можливість надання переліку нерухомого майна, яке на дату підготовки такого переліку вже було передано до статутного фонду відповідного відкритого акціонерному товариства. А отже дата видачі відповідного переліку нерухомого майна не має значення для вирішення питання щодо часу набуття права власності на відповідне нерухоме майно. Відтак ВАТ "АК "Вінницяобленерго" в силу п. 2.2 ч. 2 Положення звернулося до засновника ДАЕК "Вінницяобленерго" Міністерства палива та енергетики України, яке було правонаступником Міністерства енергетики та електрифікації України, із відповідним запитом, у відповідь на що 21.11.2007 отримало Перелік нерухомого майна, яке увійшло до статутного фонду ВАТ "АК "Вінницяобленерго" в процесі корпоратизації станом на 01.07.1995. В даному Переліку значилися спірне майно. Тому спірне майно в силу вимог ст. 12 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції чинній станом на серпень 1995) є власністю відповідача.

Враховуючи усе вищевикладене, представниця відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю.

З`ясувавши позицію представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив таке.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата формування 31.03.2021) власником єдиного майнового комплексу площею 7756,7 кв.м за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Пирогова, буд.131 є Публічне акціонерне товариство "Вінницяобленерго" (а.с. 14-18, т. 1).

Відповідно до запису №8515115 із вказаного Реєстру станом на 22.01.2015 за державою України в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України зареєстровано право власності на 8/250 часток комплексу, до складу якого увійшли нежитлові приміщення: №2: з №1 по №21 площею 217,6 кв.м в будівлі адмінбудинку №1 літ. "Г", приміщення №13, №14 площею 28,3 кв.м в будівлі гаражу ВВЕМ літ. "Д" за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 131 (а.с. 17, т. 1). Дана обставина також підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.01.2015 №32759857 (а.с. 19, т. 1) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 20-21, т. 1).

Листами Південно-західної електричної системи, що є відокремленим підрозділом ПАТ "НЕК "Укренерго" від 15.01.2021 та від 23.02.2021 (а.с. 22, 24), що адресовано АТ "Вінницяобленерго", вимагалося звільнити спірні приміщення, припинити обмеження допуску до нього, а також надати працівникам допуск до вказаних приміщень.

На підставі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України №75 від 21.04.1995 "Про структурну перебудову та підготовку виробничого енергетичного об`єднання "Вінницяенерго" передбачалося створення станом на 01.04.1995 на базі частини відповідних виробничих служб та відділів ВЕО "Вінницяобленерго", Вінницьких центральних електричних мереж та частини Вінницьких східних електричних мереж філію Національного центру електропередачі України - Південно-західні магістральні електричні мережі на правах відособленого підрозділу за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 149 та передання в господарське віддання Південно-західних електричних мереж лінії та підстанції напругою 220 кВ і вище з відповідною інфраструктурою в межах існуючого ВЕО "Вінницяенерго" (а.с. 27-31, т. 1).

Відповідно до акту приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж від 01.09.1995, затвердженого заступником міністра енергетики та електрифікації Буцьо З.Ю., Державна акціонерна енергетична компанія "Вінницяобленерго" та Вінницьке центральне підприємство електричних мереж передали, а Національний центр електропередачі України та Південно-Західні магістральні мережі прийняли на баланс Національного центру електропередачі України державне майно, фінансові та інші кошти, зокрема:

- ремонтно-виробничу базу: в тому складі: будинок культури "Енергетик", теплиця, оранжерея;

- житлово-комунальний відділ;

- гуртожиток;

- ремонтно-виробничу базу Могилів-Подільської високовольтної дільниці;

- дільницю по ремонту обладнання (а.с. 33-33, т. 1).

Актом прийому-передачі основних фондів виробничої бази Вінницького центрального підприємства електричних мереж від 01.09.1995 засвідчено передачу адміністративного приміщення за інвентарним номером 6589 та гаражу за інвентарним номером 6595 від Вінницького центрального підприємства електричних мереж за погодженням із Державною акціонерною енергетичною компанією "Вінницяобленерго" до Південно-Західних магістральних мереж за погодженням із Національним центром електропередачі України (а.с. 34, т. 1).

В матеріалах справи також наявний акт приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж від 04.12.1996, затверджений заступником міністра енергетики та електрифікації Кузьменком С.О., згідно із яким Державна електрична компанія "Укрелектропередача" та Південно-Західні магістральні мережі передали, а Державна акціонерна енергетична компанія "Вінницяобленерго" та Вінницьке центральне підприємство електричних мереж прийняли на баланс Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго" державне майно, фінансові та інші кошти, зокрема:

- ремонтно-виробничу базу;

- житлово-комунальний відділ;

- гуртожиток;

- ремонтно-виробничу базу Могилів-Подільської високовольтної дільниці;

- непромислові будівлі (а.с.35-36, т.1).

Актом прийому-передачі основних фондів виробничої бази, що передається на баланс ДАЕК "Вінницяобленерго" від 04.12.1996 засвідчено передачу адміністративного приміщення (другий поверх) за інвентарним номером 6589 та гаражу (4 бокси) за інвентарним номером 6595 від Південно-Західних магістральних мереж за погодженням з Державною електричною компанією "Укрелектропередача" до Державної акціонерної енергетичної компанії "Вінницяобленерго" до (а.с. 37, т. 1).

Відповідно до наказу Міністерства енергетики України від 15.04.1998 №54 створено Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго", яка стала правонаступником майна, прав та обов`язків НДЦ України і ДЕК "Укрелектропередача" (а.с. 38-41, т. 1).

10.08.1998 Державною адміністрацією Залізничного району м. Києва зареєстровано статут Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (а.с. 42-47, т. 1).

У листі від 20.08.2013 №84-5278, надісланого від ПАТ "Вінницяобленерго" до Південно-Західних ЕС ДП НЕК "Укренерго", виражено пропозицію розглянути можливість продажу першого поверху адміністративної будівлі, яка знаходиться за адресою: м.Вінниця, вул. Пирогова, 131 (а.с. 48, т. 1).

Також позивачем додано до матеріалів справи виготовлений на його замовлення 26.11.2014 технічний паспорт на будівлю (перший поверх) та гараж за адресою: м.Вінниця, вул. Пирогова, 131 (а.с. 49-52, т. 1).

Відповідно до відомості про окреме нерухоме майно, доданої до листа Фонду державного майна України від 30.12.2014 №10-15-18508 (а.с. 53, т. 1), та витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна як додатку до листа Фонду державного майна України від 19.04.2016 №10-15 (а.с. 55, т. 1) адмінспоруда (1 поверх тер. ВЦВЕМ Пирогова, 131) за інвентарним номером 006589 та гараж (1 Бокс тер. ВЦВЕМ вул. Пирогова, 131) за інвентарним номером 006595 перебуває на балансі Державного підприємства "Національної енергетичної компанії "Укренерго", суб`єкт управління: Міністерство палива та енергетики України.

Розпорядженням Кабміну від 14.11.2018 №1001-р ініційовано передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до сфери управління Міністерства фінансів (а.с. 57, т. 1). А сама передача відбулася на підставі акту від 04.02.2019 (а.с. 58-61, т. 1).

На підставі наказу Міністерства фінансів України від 29.07.2013 №321 шляхом перетворення Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" створене Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (а.с. 62-64, т. 1).

Відповідно до реєстру необоротних активів ДП "НЕК "Укренерго", що включаються до статутного капіталу акціонерного товариства, станом на 31.03.2019 спірне майно значиться у вказаному реєстрі (а.с. 68-71, т. 1).

Наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2019 №321 затверджено статут приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (а.с. 72-91, т. 1).

В матеріалах справи також наявний судовий акт Верховного Суду від 05.06.2019, відповідно до якого скасовано рішення судів нижчих інстанцій та закрито провадження у адміністративний справі за позовом ПАТ "Вінницяобленерго" до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук Ірини Вікторівни, треті особи: держава України в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, ДП "НЕК "Укренерго" в особі ВП "Південно-Західні ЕС", про визнання протиправним і скасування рішення Держреєстратора від 27 січня 2015 року № 18893931 про державну реєстрацію за державою Україна в особі Міненерговугілля прав на нерухоме майно - 8/250 часток комплексу нежитлових будівель (приміщення № 2: з № 1 по № 21 площею 217,6 кв. м у будівлі адмінбудинку № 1 літ. "Г"; приміщення № 13, № 14 площею 28,3 кв. м у будівлі гаража ВВЕМ літ. "Д"), що розташовані за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Пирогова, 131 (а.с. 93-101, т. 1).

Крім того, відповідно до наданих відповідачем у справу доказів судом встановлено, що на підставі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 27.12.1994 №289 з 01 січня 1995 року на базі електромереж напругою 220 кВт з творено як юридичну особу Національний центр електропередачі України (а.с. 135, т. 1).

29.12.1994 затверджено перелік енергетичних об`єктів, що передаються до складу Національного центру електропередачі України (а.с. 138-147, т. 1).

21.11.2007 Міністерством палива та енергетики України погоджено Перелік нерухомого майна, яке увійшло до статутного фонду ВАТ "АК "Вінницяобленерго" в процесі корпоратизації станом на 01.07.1995 по Вінницькій області (а.с. 148-154, т. 1). При цьому у матеріалах справи також наявний затверджений першим заступником держсекретаря Мінпалива Яценком Ю.П. 28.11.2002 Перелік №1 нерухомого майна, яке увійшло до статутного фонду ВАТ "АК "Вінницяобленерго" в процесі корпоратизації станом на 01.07.1995 по Вінницькій області в розрізі структурних підрозділів (а.с. 70-74, т. 2).

09.08.1995 Міністерством енергетики та електрифікації України видано наказ №147 про створення в процесі корпоратизації на базі Виробничого енергетичного об`єднання "Вінницяенерго" Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго" (а.с. 155-156, т. 1).

10.08.1995 заступником міністра енергетики та електрифікації України Буцьо З.Ю. затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробниче енергетичне об`єднання "Вінницяенерго" (а.с. 42-43, т. 2).

В Листі від 18.09.1995 №01/08-1001, адресованому Міністерством енергетики та електрифікації України до ДАЕК "Вінницяобленерго", вказано, що електричні мережі напругою 35-110 кВ включені до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго", яка в подальшому повинна бути приватизована. При цьому змінювати статутний фонд до повного викупу випущених акцій державної акціонерної компанії не можливо (а.с. 160, т. 1).

20.09.1995 між Національним центром електропередачі України та Державною акціонерною енергетичної компанією "Вінницяобленерго" укладено договір на виконання робіт по ремонтно-експлуатаційному обслуговуванню ліній електропередачі, підстанцій Вінницяобленерго з відповідним переліком (а.с. 161-170, т. 1).

У листі від 26.03.1996 №25-1-435 Державна акціонерна енергопостачальна компанія "Вінницяобленерго" просить Міністерство енергетики і електрифікації України посприяти поверненню виробничої бази, що була передана Національному центру електрифікації України (а.с. 171-172, т. 1).

Також в матеріалах справи міститься надані відповідачем акт приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж від 30.11.1996, затверджений заступником міністра енергетики та електрифікації Кузьменком С.О., згідно із яким Державна електрична компанія "Укрелектропередача" та Південно-Західні магістральні мережі передали, а Державна акціонерна енергетична компанія "Вінницяобленерго" та Вінницьке центральне підприємство електричних мереж прийняли на баланс Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго" державне майно, фінансові та інші кошти, зокрема:

- ремонтно-виробничу базу;

- житлово-комунальний відділ;

- гуртожиток;

- ремонтно-виробничу базу Могилів-Подільської високовольтної дільниці (а.с. 173, т. 1), а також акт прийому-передачі основних фондів виробничої бази, що передається на баланс ДАЕК "Вінницяобленерго", без дати, яким засвідчено передачу адміністративного приміщення за інвентарним номером 6589 та гаражу за інвентарним номером 6595 від Південно-Західних магістральних мереж за погодженням з Державною електричною компанією "Укрелектропередача" до Державної акціонерної енергетичної компанії "Вінницяобленерго" (а.с. 175, т. 1).

До того ж на підтвердження своєї процесуальної позиції представницею відповідача надано довідку щодо об`єктів основних засобів, які знаходяться на балансі відповідача (а.с.176,т.1); договір оренди земельної ділянки від 07.02.2012 з додатками (а.с. 177-188, т. 1); технічний паспорт на спірні приміщення, виготовлений на замовлення ПАТ "Вінницяобленерго" (а.с. 189-200, т. 1); рішення Верховного Суду (а.с. 201-208, т.1); наказ та висновок Мінюсту (а.с. 209-212, т. 1); статут Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго", зареєстрований 01.09.1995 (а.с. 213-225, т. 1) та статут АТ "Вінницяобленерго" в редакції 2019 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховував такі положення чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України та статті 20 ГК України кожна особа/суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного/господарського законодавства.

За змістом статей 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Аналіз положень ст. 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а ст. 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача, а саме визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто наявність у власника права на витребування майна від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник передав це майно у володіння. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, зокрема, викладеним у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

Крім того, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Водночас слід відмітити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Отже, з огляду на системний аналіз викладеного вище законодавства та наявність державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем, суд дійшов висновку, що позивачем вірно обраний спосіб захисту порушеного права як такий, що є належним та ефективним.

Разом із тим, досліджуючи обґрунтованість позовних вимог та заперечень відповідача, суд дійшов таких висновків.

Судовим розглядом справи по суті встановлено, що господарсько-правовий спір виник між сторонами з приводу права власності на нерухоме майно, а саме приміщення №2 з №1 по №21 площею 217,6 кв.м в будівлі адмінбудинку №1 літ. "Г", приміщення №13, №14 площею 28,3 кв.м в будівлі гаражу ВВЕМ літ. "Д" за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 131.

Як позивач, так і відповідач вказуються, що в ході структурної перебудови у електроенергетичному комплексі держави у 1994-1996 роках, у зв`язку із реорганізацією та корпоратизацією підприємств, правонаступниками яких вони на сьогоднішній день є, спірне майно увійшло, як вважає кожна із сторін, саме до її статутного фонду.

Таким чином, надаючи низку підтверджуючих, на думку сторін, доказів про право власності, і позивач, і відповідач вважають, що кожен із них є власником спірного майна.

Системно досліджуючи обставини справи та наяву у справі сукупність доказів, суд вважає, що з метою визначення речових прав на спірне майно кожної із сторін, слід здійснити аналіз правового режиму майна та наявні у сторін правовстановлюючі документи у розрізі подій, починаючи із 1994 року.

Аналізуючи правовий режим майна, яке є предметом спору, станом 1994 рік вказане майно перебувало у державній власності, що не заперечувалося сторонами, а також дана обставина була відображена в усіх наданих сторонами документах, датованих тим періодом. Тобто, власником цього майна була держава в особі органу управління Міністерства енергетики та електрифікації України.

Крім того, дана обставина відповідала вимогам чинного на той час законодавства, зокрема, положенням ст.32, 32 Закону України "Про власність" від 7 лютого 1991 року N 697-XII, згідно із якими до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність), а суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України. Водночас відповідно до постанови Верховної Ради України "Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності" від 15 грудня 1992 року на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади покладено здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності, крім майнових комплексів підприємств, установ, організацій, управління якими здійснюють відповідні служби Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України згідно з законодавчими актами України.

У свою чергу за державними підприємствами державне майно закріплювалося на праві повного господарського віддання, що передбачалося ч.3 ст.10 Закону України "Про підприємства в Україні" від 27 березня 1991 року N 887-XII.

Отже, з огляду на викладене для зміни власника спірного державного майна у досліджуваний період необхідна була згода самого власника цього майна - суб`єкта управління майном, в даному випадку Міністерства енергетики та електрифікації України.

Як встановлено з матеріалів справи дане майно входить до цілісного майнового комплексу, який на сьогоднішній день належить на праві приватної власності Акціонерного товариства "Вінницяобленерго". Водночас, як стверджується матеріалами господарської справи, АТ "Вінницяобленерго" у наслідок корпоратизації та неодноразової реорганізації стало правонаступником Виробничо енергетичного об`єднання "Вінницяенерго". Так само, як ПАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго" стало правонаступником Національного диспетчерського центру електроенергетики і Державної електричної компанії "Укрелектропередача".

Зі змісту Акту приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж від 01.09.1995 вбачається погодження заступника Міністра енергетики та електрифікації України Буцьо З.Ю. щодо передачі державного майна, у тому числі спірного майна, на баланс Національного центру електропередачі України (далі - Акт 1).

Також зі змісту Акту приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж від 04.12.1996 вбачається погодження заступника Міністра енергетики та електрифікації України Кузьменка С.О. щодо передачі, тобто повернення державного майна, у тому числі спірного майна, на баланс Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго" (далі - Акт 2).

Кожен із зазначених актів містить в якості додатків акти прийому-передачі основних фондів виробничої бази, до якої входило спірне майно, від 01.09.1995 та від 04.12.1996 відповідно, де більш детально вказано об`єкти нерухомості, які передавалися і поверталися, з урахуванням інвентарних номерів. Відтак за змістом цих актів в процесі повернення 04.12.1996 на баланс Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго" основних фондів виробничої бази не було передано перший поверх адміністративного будинку та 1 бокс гаражу, що вказує на те, що вони фактично залишилися у Південно-Західних магістральних електричних мереж.

Саме зазначені вище документи, на думку представника позивача, є правовстановлюючими документами, які підтверджують його право власності на спірне майно, яке залишилося у нього.

Проте, надаючи оцінку вказаним документам та обставинам, які вони встановлюють, суд не погоджуються з доводами представника позивача, що ці документи достеменно підтверджують право власності позивача на спірне майно.

Суд критично оцінює акти прийому-передачі основних фондів виробничої бази від 01.09.1995 та від 04.12.1996, що додані до актів приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж як беззаперечні докази передачі спірного майна, оскільки, вони містять ряд дефектів.

По-перше, ці акти не затверджені Міністерством енергетики та електрифікації України, відповідно наявна у них інформація не відображає волю власника державного майна.

По-друге, достеменно стверджувати, що вони є додатками до основних актів не видається за можливе, адже серед переліку додатків до Акту 1 є акт приймання-передачі основних фондів, без ідентифікуючих даних, зокрема, без зазначення дати та кількості аркушів. Натомість у Акті 2 взагалі відсутній перелік документів, які могли додаватися.

По-третє, в акті прийому-передачі основних фондів виробничої бази від 04.12.1996 містяться виправлення від руки саме щодо однієї з позицій спірного нерухомого майна, які додатково не засвідчені.

Натомість, на думку суду, відсутні правові підстави для того, щоб залишити поза увагою саме акти приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж від 01.09.1995 та від 04.12.1996, які погоджені Міністерством енергетики та електрифікації України, за замістом яких вбачається як передача від Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго" державного майна за п`ятьма позиціями, так і повернення вказаного майна, зокрема:

- ремонтно-виробничу базу;

- житлово-комунальний відділ;

- гуртожиток;

- ремонтно-виробничу базу Могилів-Подільської високовольтної дільниці;

- непромислові будівлі або дільниця по ремонту обладнання.

До того ж враховуючи відповідні проміжки часу передача та повернення майна до ДАЕК "Вінницяобленерго" узгоджується з виконанням умов договору по ремонтно-експлуатаційному обслуговуванню ліній електропередачі та підстанцій від 20.09.1995 та відповідним листування між Міністерством енергетики і електрифікації України і ДАЕК "Вінницяобленерго" з приводу повернення виробничої бази

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірне майно у досліджуваний період (1994-1996) під час структурної перебудови у електроенергетичному комплексі держави у підсумку було закріплено за Державною акціонерною енергопостачальною компанією "Вінницяобленерго" на праві повного господарського віддання, перебувало на його балансі і фактично нікому не було передано.

Більше того, на переконання суду, сумнівною з точки зору ефективності управління та використання державного майна у формі єдиного цілісного майнового комплексу є передача та виокремлення з усього майнового комплексу лише двох об`єктів у господарське віддання іншому суб`єкту.

Крім того, в матеріалах справи містяться надані відповідачем акт приймання-передачі Південно-Західних магістральних електричних мереж від 30.11.1996 та акт прийому-передачі основних фондів виробничої бази, що передається на баланс ДАЕК "Вінницяобленерго", без дати, згідно із яким усе нерухоме майно, у тому числі спірне, повернуто на баланс Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Вінницяобленерго". Проте з огляду на клопотання представника позивача та відсутність у відповідача оригіналів вказаних документів, суд не прийняв їх до розгляду в якості доказів в силу вимог ч. 6 ст. 91 ГПК України.

Що стосується подальшої долі спірного майно, то згодом, як стверджується матеріалами господарської справи, воно увійшло в процесі корпоратизації до статутного фонду ВАТ "АК "Вінницяобленерго", правонаступником якого є відповідач, і продовжувало відображатися в його балансі до теперішнього часу серед низки іншого майна, що входить до єдиного майнового комплексу площею 7765,6 кв.м., реєстраційний номер 5101 (а.с. 14, т. 1).

Про дану обставину свідчать наданий відповідачем Перелік нерухомого майна, яке увійшло до статутного фонду ВАТ "АК "Вінницяобленерго" в процесі корпоратизації станом на 01.07.1995 по Вінницькій області від 21.11.2007, а також наданий позивачем Перелік №1 нерухомого майна, яке увійшло до статутного фонду ВАТ "АК "Вінницяобленерго" в процесі корпоратизації станом на 01.07.1995 по Вінницькій області в розрізі структурних підрозділів від 28.11.2002, які затверджені Міністерством палива та енергетики України.

Посилання позивача на не невідповідність вказаних переліків формі (Додаток 3), що затверджена Положенням про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства (наказ Фонду державного майна України від 25.11.2003 №2097), не береться судом до уваги, оскільки не зважаючи на певні неточності, власником майна - Міністерством палива і енергетики України, яке є правонаступником Міністерства енергетики та електрифікації, чітко вказано, що спірне майно в процесі корпоратизації увійшло до статутного фонду відповідача.

Судом встановлено, що в матеріалах справи окрім зазначених переліків, наявна сукупність доказів, серед яких є ті, які містять певні дефекти щодо змісту чи щодо форми.

Утім, з щодо оцінки таких доказів у сукупності із іншими, суд враховує таке.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 904/1103/20 від 01.12.2020 важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 89 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням положень ст. 79 ГПК України, суд приходить до переконання про більшу вірогідність наданим відповідачем доказів на підтвердження свого права власності на майно, що є предметом спору. Тобто, стверджувані відповідачем обставини з урахуванням поданих доказів видаються для суду більш вірогідними, аніж ті, на які посилався позивач, що вказує на необґрунтованість позовних вимог.

Що стосується тверджень позивача, що право власності на спірне майно також підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності, суд враховує правові висновки, викладені у постанові КГС ВС від 27.06.2018 року у справі №925/797/17, згідно із якими свідоцтво про право власності є лише документом, який оформлюються відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, вказане свідоцтво про право власності не породжує виникнення у позивача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності на момент його видачі.

Отже, таке свідоцтво фактично є спростовуваною презумпцією, яку сторона може піддати сумніву та спростувати за наявності відповідних правовстановлюючих документів про речове право, що під час судового розгляду було зроблено представницею відповідача.

До того ж критично судом оцінюється та відхиляються посилання представника позивача в якості підтвердження права власності на спірне майно на технічний паспорт, оскільки він також не є правовстановлюючим документом, натомість відображає лише технічні характеристики об`єкта нерухомості.

Щодо розбіжностей у вартості статутного капіталу відповідача у різних документах (Переліках майна, актах оцінки вартості цілісного майнового комплексу), на що звернув увагу представник позивача, то, на думку суду, для даного спору це немає значення оскільки до предмету доказування не відноситься надання оцінки вартісної майну.

Крім того, надані позивачем такі докази як: копія скарги на реєстраційні дії, копія супровідного листа Мінюсту, копія адміністративного позову у справі №802/774/15-а, копія технічного паспорту з матеріалів справи №802/774/15-а, копія листа Південно-Західної ЕС ДП "НЕК "Укренерго" від 08.05.2015 №41-01/2787 (а.с. 8-23, т. 1), а також надані відповідачем докази: договір оренди земельної ділянки від 07.02.2012 та додатки до нього (а.с.177-178, т. 1), рішення Верховного Суду (а.с. 201-208, т. 1); наказ та висновок Мінюсту (а.с.209-212, т. 1) не є належними, оскільки не стосуються предмету доказування, тому не відповідають ст.76 ГПК України.

Не підтверджує також право власності позивача зміст листа від 20.08.2013 (а.с.48,т.1), оскільки не узгоджується із усією сукупністю оцінених судом доказів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на спірне майно.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із оцінки наявних у справі доказів, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову витрати на сплату судового збору в сумі 26153,56 грн за подання позовної заяви залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати зі сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 26153,56 грн залишити за позивачем.

3. Згідно з приписами ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Відповідно до положень ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, а також на відповідні адреси електронної пошти: позивача - ; відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повне рішення складено 27 жовтня 2022 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу - вул. Симона Петлюри, 25, м. Київ, 01032;

3 - відповідачу - вул. Магістратська, буд. 2, м. Вінниця, 21050.