ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2022 р. м. Житомир Справа № 906/334/22

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Васильєвій Т.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: Бурлака А.О., довіреність від 25.11.2021;

від відповідача: не з`явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Акціонерного товариства "Укрпошта" (м.Київ)

до ОСОБА_1 (смт.Черняхів Житомирської області)

про стягнення 41632,23грн.

Акціонерне товариство "Укрпошта" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 41632,23грн заборгованості, що виникла на підставі договору оренди нерухомого майна №523 від 19.04.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди нерухомого майна №523 від 19.04.2019 в частині сплати орендних платежів.

Ухвалою суду від 15.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 09.08.2022.

Ухвалою суду від 28.07.2022 відкладено розгляд справи по суті на 04.10.2022.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась.

25.08.2022 до суду повернулася без вручення надіслана відповідачу копія ухвали суду від 09.08..2022 у справі №906/334/22 з відміткою органу зв`язку: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Суд відзначає, що судова кореспонденція у справі №906/334/22 направлялась відповідачу на адресу, зазначену у позовній заяві, а також у довідці Центру надання адміністративних послуг Черняхвської селищної ради №02-11/1150 від 04.07.2022, та станом на 04.10.2022 повернулася до суду з відмітками відділення поштового зв`язку: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 7 ст.120 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 та від 27.11.2019 у справі №913/879/17).

У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення (постанова Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №923/1432/15).

Водночас суд зазначає, що за змістом ст.ст.2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Отже відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у справі № 906/1036/21 в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Окрім того, інформація щодо слухання судом справ є публічною і розміщується на офіційному веб-сайті Господарського суду Житомирської області в мережі Інтернет, що також не позбавляє відповідача об`єктивної можливості дізнатися про слухання справи за його участю.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України").

Таким чином, суд вжив усі залежні від нього заходи для належного та своєчасного повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи. При цьому явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а неявка відповідача та неподання ним відзиву на позовну заяву не перешкоджають розгляду справи за наявними матеріалами, внаслідок чого суд розглядає справу за відсутності відповідача за наявними у ній документами, згідно з приписами ч.2 ст.178 та ст.202 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

19.04.2019 між Акціонерним товариством "Укрпошта" в особі Житомирської дирекції Акціонерного товариства "Укрпошта" (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Анісімовою Аллою Валеріївною (орендар, відповідач) укладено договір оренди нерухомості №523 (а.с.8-14), за умовами якого орендодавець передає, а орендар бере в строкове платне користування нерухомість, що розташована в Житомирській області Черняхівського району смт.Черняхів на другому поверсі трьохповерхового будинку №4 по вул.Володимирська, загальною площею 258,75кв.м, для проведення громадської та соціальної роботи (п.п.1.1, 1.1.1 договору).

За п.3.1.2 договору оренди, починаючи з 19.06.2019 плата за користування майном становить: 3500грн за орендовану площу 258,75кв.м без ПДВ за місяць. Орендар додатково відшкодовує витрати на утримання орендованого майна згідно діючих тарифів (на дату формування рахунку) та на підставі виставлених орендодавцем рахунків (додаток 2).

Згідно з п.3.1.3 договору орендар додатково відшкодовує витрати на утримання орендованого майна (електро-, теплопостачання, витрати на експлуатацію й обслуговування будівлі, вивіз сміття, прибирання території) згідно діючих тарифів та на підставі виставлених орендодавцем окремих рахунків, за умови фактичного надання відповідних послуг орендарю.

За розрахунком орендної плати за використання нерухомості (додаток 2 до договору) орендар відшкодовує та оплачує окремо згідно показників лічильника по окремому рахунку орендодавця послуги електропостачання, відповідно займаній площі по окремому рахунку - послуги теплопостачання, а також по окремим рахункам орендодавця - за користування водою та каналізацією, витрати на експлуатацію й обслуговування будівлі, вивіз сміття, прибирання території (т.1, а.с.17).

Щомісячно не пізніше 7 числа місяця, наступного за звітним, орендодавець надає орендарю акт про надані послуги, яким підтверджується обсяг та вартість послуг оренди за звітний місяць. Орендар зобов`язаний підписати акт про надані послуги та повернути його орендодавцю не пізніше 10 числа поточного місяця (п. 3.5 договору).

Відповідно до п.3.6 договору, орендна плата сплачується орендарем шляхом перерахування у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця до 20 числа розрахункового місяця. Не виставлення рахунку орендодавцем не звільняє орендаря від сплати орендної плати за договором.

Орендна плата, зазначена в цьому пункті включає в себе плату за користування земельною ділянкою (плату за землю, земельний податок тощо), яку має сплачувати орендодавець, в розмірі, необхідному для забезпечення належного користування орендаря майном. Додатково до орендної плати нараховується ПДВ за ставкою 20%.

18.03.2020 між сторонами укладено додаткову угоду №2, згідно якої сторони домовились внести зміни до договору оренди шляхом доповнення Розділу 3 "Умови розрахунку" п.3.1 пп. 3.1.4, за умовами якого з 18.03.2020 по дату закінчення (завершення) карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами та доповненнями) плата за користування майном встановлюється у розмірі 1750,00грн без ПДВ за загальну орендовану площу 258,75кв.м на місяць і підлягає сплаті орендарем в порядку та строки, визначені договором. Додатково до орендної плати нараховується ПДВ за ставкою 20%. Загальний розмір плати за користування майном за повний місяць становить 2100,00грн з ПДВ за загальну орендовану площу 258,75кв.м на місяць (а.с.18).

Починаючи з 19.04.2020, кожного року оренди, ставки плати за користування майном, автоматично збільшуються на 10% від ставок, що діяли за попередній рік оренди. При цьому сторони погодилися, що така зміна ставок плати за користування майном та розміру орендної плати відбуватиметься без укладення будь-яких змін та доповнень до цього договору (п. 3.2 договору).

Факт приймання-передачі майна в оренду підтверджується підписаним сторонами 19.04.2019 актом приймання-передачі нежитлового приміщення (т.1, а.с.16).

Як зазначає позивач, починаючи з грудня 2021 року орендарем не виконуються договірні зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 03.02.2021 за відповідачем обліковується борг з орендної плати у розмірі 5263,50грн та заборгованість з відшкодування витрат на утримання орендованого майна (комунальні послуги) в сумі 36368,73грн.

На підтвердження факту користування відповідачем орендованим майном в період з грудня 2021 по 02.02.2022, позивачем долучено до матеріалів справи копії актів наданих послуг та рахунків на загальну суму 41632,23грн (а.с.35-42), яка включає в себе 5263,50грн - орендної плати і 36368,73грн - комунальні витрати:

- рахунок №114 від 30.11.2021 на суму 638,51грн (комунальні витрати);

- рахунок №527 від 31.12.2021 на суму 2541,00грн (орендна плата за грудень);

- рахунок №657 від 31.12.2021 на суму 3272,95грн (комунальні витрати);

- акт №85 від 31.01.2022 на суму 2541,00грн (орендна плата за січень 2022);

- рахунок №155 від 31.12.2022 на суму 14066,66грн (комунальні витрати);

- акт №647 від 28.02.2022 на суму 181,50грн (орендна плата за 2 дня лютого 2022);

- рахунок №862 від 31.03.2022 на суму 17617,78грн (комунальні витрати);

- рахунок №1091 від 30.04.2022 на суму 822,83грн (комунальні витрати)

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами №2704-195-21 від 20.12.2021, №2702-205-21 від 22.12.2021 та №2704-109-22 від 24.01.2022 про дострокове розірвання договору оренди та термінове погашення заборгованості (а.с.20-28).

Однак відповідач вимоги, викладені у вищевказаних листах, не виконала, заборгованість не сплатила.

За вказаних обставин, позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла на підставі договору оренди нерухомості №523 від 19.04.2019.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд визнає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню частково враховуючи наступне.

Підставою звернення до суду став факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати орендних платежів на підставі договору оренди нерухомості №523 від 19.04.2019.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди).

Відповідно до ч.1 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору позивач передав, а відповідачка прийняла в оренду нерухоме майно, що розташоване в Житомирській області смт.Черняхів, на другому поверсі трьохповерхового будинку №4 по вул.Володимирська, загальною площею 258,75 кв.м.

Частина 1 статті 762 ЦК України встановлено, що плата за користування майном справляється з наймача.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як зазначено вище, умовами договору, зокрема, п.п.3.5-3.6 передбачено порядок та умови оплати орендної плати.

У даному випадку суд приймає до уваги надані позивачем акти, які підписані в односторонньому порядку, оскільки умовами договору сторони не передбачили залежність оплати за орендоване приміщення від підписання актів, або виставлення рахунків, натомість договором передбачено, що орендна оплата здійснюється до 20 числа розрахункового місяця.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за оренду приміщення за період з 01.12.2021 по 02.02.2022 сумі 5263,50грн не сплачена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується документально; відповідачем не надано суду будь-яких документальних доказів, які б спростовували доводи позивача, останньою не доведено належного виконання взятого на себе зобов`язання обумовленого договором оренди нерухомості №523 від 19.04.2019 та Законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 5263,50рн за договором оренди нерухомості №523 від 19.04.2019 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення 36368,73грн витрат на утримання орендованого майна, суд зазначає наступне.

В обґрунтування розміру заявлених комунальних витрат, АТ "Укрпошта" додало до матеріалів справи рахунки вартості витрат на утримання орендованого майна за наступний період:

- рахунок №114 від 30.11.2021 на суму 638,51грн;

- рахунок №657 від 31.12.2021 на суму 3272,95грн;

- рахунок №155 від 31.12.2022 на суму 14066,66грн;

- рахунок №862 від 31.03.2022 на суму 17617,78грн;

- рахунок №1091 від 30.04.2022 на суму 822,83грн.

Виконання пункту 3.1.3 договору в частині виставлення окремих рахунків на утримання орендованого майна позивач підтверджує скріншотами з чату мобільного додатку "Telegram", "Viber" .

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Колегія суддів відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до приписів статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Згідно з частиною першою статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 ГПК України).

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 ГПК України).

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (частина четверта статті 96 ГПК України).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 96 ГПК України).

Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства та здійснивши аналіз положень законодавства, зокрема, статей 73, 77, 91, 96 ГПК України, суд дійшов висновку, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Поряд з цим, суд відзначає, що використання будь-яких мобільних додатків (Viber, Telegram, WhatsApp, тощо) як письмової форми оформлення договірних відносин сторін спору у договорі оренди нерухомості №523 від 19.04.2019 не погодили.

Водночас, враховуючи вищевикладені процесуальні приписи, суд звертає увагу на те, що до електронних документів відносять графічні зображення, які можуть зберігатися на портативних пристроях, картках пам`яті чи в будь-якому іншому місці збереження даних (наприклад, у мережі Інтернет). Так, електронним доказом може бути інформація з переписки у чаті, на веб-сайті, електронний лист з поштового сервісу тощо. Для фіксування електронного доказу переважно робиться його електронна копія, яка часто має форму скріншота. Тобто скріншот не оригінал документу, а лише форма фіксування електронного доказу. Отож, така копія має бути засвідчена електронним цифровим підписом особи, яка її подає. Також можна подавати роздрукований скріншот, як паперову копію електронного доказу посвідчений підписом і з вказаною датою.

Під час перевірки паперових копій електронних доказів в даному випадку скріншотів з мобільного додатку Telegram, Viber, суд встановив, що останні не відповідають правилам засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003", затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55, Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року №1000/5, інструкції з діловодства в окремих органах державної влади (місцевого самоврядування) та інші нормативно-правові акти.

Серед іншого, відповідно до п.8 розділу 10 зазначених Правил копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Напис про засвідчення копії складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документу, відсутність на копії напису про її засвідчення "Згідно з оригіналом" чи в іншому словесному виразі дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року №160/7887/18.

З огляду не викладене, суд перевіривши долучені до матеріалів справи копії документів, дійшов висновку, що останні завірені неналежним чином, відповідно не є належними та допустимими доказами в розумінні статей 91, 96 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалами суду 15.07.2022 та від 09.08.2022 витребувано у позивача належні докази (електронні докази) виставлення відповідачу рахунків на оплату послуг, які б відповідали вимогам, передбаченим ст.91, 96 ГПК України; проте, позивачем вказаних оригіналів електронних доказів суду не надано.

Згідно ч.5 ст.96 ГПК України, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи вищевикладені приписи процесуального законодавства та те, що позивачем оригінали електронних доказів виконання своїх зобов`язань в частині фактичного виставлення рахунків на оплату комунальних платежів суду не надано, суд не бере до уваги скріншоти з чату мобільного додатку "Telegram","Viber" в обґрунтування підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором оренди нерухомості №523 від 19.04.2019 в частині виставлення окремих рахунків на оплату комунальних послуг.

Крім того, позивач не надав суду доказів на підтвердження понесених витрат на утримання орендованого майна у заявленому розмірі 36368,73грн.

Суд вважає за необхідне відзначити, що до складу витрат на утримання орендованого майна включено в т.ч. витрати на теплопостачання.

Так, з долучених позивачем до матеріалів справи рахунків на оплату комунальних послуг вбачається, що вартість спожитих відповідачем послуг в теплопостачання склала:

- у листопаді 2021 року 2015,66грн (тариф 7,79грн за 1 кв.м.х258,75кв.м. площа орендованого приміщення);

- у грудні 2021 року 11589,41грн (тариф 44,79грн за 1 кв.м.х258,75кв.м. площа орендованого приміщення);

- у січні 2022 року 14681,48грн (тариф 56,74грн за 1 кв.м.х258,75кв.м. площа орендованого приміщення);

- у лютому 2022 року 685,69грн (тариф 2,65грн за 1 кв.м.х258,75кв.м. площа орендованого приміщення);

Разом з тим, тарифи на теплову енергію встановлюються відповідно до законів України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", "Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання".

Однак позивачем не доведено, які документи покладені в основу розрахунку витрат з теплопостачання, яким чином формувався тариф на теплову енергію та чому тариф щомісячно змінювався.

Також, позивачем до витрат на утримання орендованого майна за листопад 2021 включено послугу за розподіл газу на суму 168,19грн, однак п. 3.1.3 договору взагалі не передбачено відшкодування відповідачем витрат за розподіл газу.

Таким чином, позивач не надав суду доказів фактичного надання відповідних послуг орендарю на заявлену суму, доказів на підтвердження понесених витрат на утримання орендованого майна у розмірі 36368,73грн, а також виставлення окремих рахунків на утримання орендованого майна, відповідно до п.3.1.3 договору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 36368,73грн витрат на утримання орендованого майна, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Крім іншого, судом враховано, що згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця Анісімової Анни Валеріївни за її рішенням від 29.01.2021.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що на час подання позову до суду відповідачка не мала статусу фізичної особи-підприємця.

Відповідно до ч.1 ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Відповідно до п.73 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Враховуючи наведене, оскільки спірні правовідносини пов`язані з підприємницькою діяльністю фізичної особи - підприємця Анісімової Алли Валеріївни, то даний спір належить до юрисдикції господарського суду.

Крім того, суд звертає увагу, що у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18).

Оскільки договір оренди нерухомості №523 від 19.04.2019 укладений з відповідачем, як підприємцем, для здійснення господарської діяльності, правовідносини, пов`язані з його використання є господарськими, спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно зі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ст.ст.13, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Відповідач доказів сплати заборгованості не надала, доводів позивача не спростувала.

За таких обставин, позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню частково на суму 5263,50грн основного боргу.

Суд відмовляє в позові в частині стягнення 36368,73грн витрат на утримання орендованого майна.

Судовий збір, відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України, покладається на відповідача, оскільки спір виник з вини останнього.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Житомирської дирекції Акціонерного товариства "Укрпошта" задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

на користь Акціонерного товариства "Укрпошта" (01001, м.Київ, вул.Хрещатик, 22, ):

- 5263,50грн основного боргу;

- 2481,00грн судового збору.

3. У стягненні 36368,73грн основного боргу відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 21.10.22

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- у справу

2,3- сторонам