ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2022 р. Справа №914/3284/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.

Суддів

Гриців В.М.,

Якімець Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія АРКС від 19.05.2022 (вх суду від 25.05.2022 №01-05/1123/22, №01-05/1126/22)

на рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2022 (повний текст рішення складено 13.04.2022) та додаткове рішення від 28.04.2022(повний текст рішення складено 03.05.2022), суддя Коссак С.М., м.Львів

у справі № 914/3284/21

за позовом: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія АРКС, м. Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія Скарбниця, м. Львів

про стягнення страхового відшкодування у сумі 100 000,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

У листопаді 2021року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» про стягнення виплаченого страхового відшкодування у сумі 100 000,00грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 25.01.2020 о 11:10 год. в м. Львів -Винники, на вул. Галицька,95, водій транспортного засобу (далі-ТЗ) Volkswagen Touran д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 виїхав на смугу зустрічного руху і здійснив зіткнення з ТЗ Toyota Camry д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , чим порушив вимоги п.11.3, 1.5 ПДР. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження.

На момент, коли матеріальна шкода була спричинена, діяв договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №144677а9зг., укладений 23.05.2019 між ПАТ «Страхова компанія «АРКС» та ОСОБА_3 щодо автомобіля марки Toyota Camry д.н.з НОМЕР_2 , за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання щодо відшкодування шкоди вказаному автомобілю. Цивільно-правова відповідальність щодо експлуатації автомобіля марки Volkswagen Touran д.н.з НОМЕР_1 була застрахована в ПАТ «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» згідно з полісом страхування №АО 3034125 з лімітом відповідальності за шкоду завдану майну потерпілого в розмірі 100 000,00грн, безумовна франшиза 0 грн.00коп.

Постановою Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021 у справі про адміністративне правопорушення №463/821/20 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за адміністративні правопорушення передбачене ст.124 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, що, на думку позивача, не спростовує факту вини страхувальника за полісом №АО 3034125 у вчиненні ДТП. Оскільки позивач сплатив страхове відшкодування відповідно до своїх зобов`язань, позивач вважає у нього виникло право на стягнення 100 000,00грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач повідомив суд, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить приблизно 10 000,00грн, при цьому в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України, заявлено, що докази, підтверджуючі розмір судових витрат відповідача у цій справі будуть подані відповідачем протягом 5 днів після ухвалення рішення суду у даній справі.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.04.2022 у справі №914/3284/21 у позові відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми ст. 27 ЗУ «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому -суброгація, а не право регресу. Дослідивши зміст постанови Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021 у справі про адміністративне правопорушення №463/821/20, суд першої інстанції вказав, що ні в резолютивній, ні в мотивувальній її частинах не доведено факту наявності вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, яка є необхідною складовою для стягнення страхового відшкодування. Відтак суд дійшов висновку, що під час розгляду адмінсправи у справі №463/821/20 не знайшов свого підтвердження факт вчинення правопорушення ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для відшкодування відповідачем позивачу виплаченого страхового відшкодування. Також у вказаному рішення суд зазначив про невиконання позивачем його вимог про подання оригіналів платіжного доручення №647981 від 02.03.2020 на суму 459 695,00 грн та страхового акту №ARX2545211 від 28.02.2020, щодо якого у відповідача виникли сумніви, а тому суд не надав таким доказам оцінки.

15.04.2022 відповідач подав заяву про стягнення з позивача 12 000,00грн витрат на правову допомогу, надану в суді першої інстанції.

Додатковим рішенням від 28.04.2022 задоволено заяву представника відповідача та присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача 12 000,00грн відшкодування витрат на професійну правову допомогу адвоката.

Дослідивши укладений ПАТ АСК «Скарбниця» та АО «Гордій та партнери» договір про надання правової (правничої допомоги) від 01.02.2020, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних АО «Гордій та партнери» для ПрАТ АСК «Скарбниця», розрахунок вартості професійно-правової допомоги» від 09.11.2021, акт приймання-передачі виконаних робіт від 11.04.2022, платіжне доручення №9422 від 13.04.2022, враховавши складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також час участі в судових засіданнях, час, витрачений на подання заяви по суті справи та інших процесуальних документів, принцип розумності та співрозмірності судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 12 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Позивач не погодився з рішеннями суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення від 08.04.2022 та прийняти нове, яким позов задоволити, та скасувати додаткове рішення, яким відмовити відповідачу у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на постанову Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №686/4557/18, вказує, що закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у скоєнні адмінправопорушення, а тому апелянт вважає, що закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ст. 124 КУпАП не спростовує факту вини страхувальника за полісом №АО 3034125 у скоєнні ДТП, а тому позивач звернувся до відповідача із заявою про сплату 100 000,00грн страхового відшкодування. Також, позивач зазначає, що платіжне доручення №647981 від 02.03.2020 на суму 459 695,00 грн та страховий акт №ARX2545211 від 28.02.2020, які подавались до суду, засвідчувались електронним цифровим підписом, а тому такі є належними доказами.

У письмових пояснення, які надійшли до суду 06.07.2022, відповідач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Так, відповідач вказує, зокрема, що відповідно до ч. 5 ст. 96 ГПК України невзяття судом до уваги паперової копії оригіналу електронного доказу (платіжного доручення №647981 від 02.03.2020) є процесуальним наслідком саме неподання оригіналу електронного доказу на вимогу суду, а тому відповідач вважає, що позивач не надав належних доказів здійснення позивачем виплати страхового відшкодування, а відтак про відсутність підстав для стягнення цих коштів з відповідача. Також відповідач вказує, що у постанові Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021 встановлено ймовірність вини у вчиненні ДТП обох учасників такого, жодних висновків про наявність вини виключно ОСОБА_1 , цивільно-правову відповідальність якого застраховано відповідачем, ця постанова не містить.

12.07.2022 від позивача надійшли письмові пояснення, в яких він підтримує вимоги апеляційної скарги та зазначає, зокрема, про помилковість висновків суду першої інстанції, що позивач надав електронні докази, оскільки фактично, позивач надав оригінали запитуваних судом документів, які підписані електронним цифровим підписом.

18.07.2022 відповідач також подав письмові пояснення, в яких вказав, що в постанові від 05.07.2022 Личаківський районний суд зазначив, що враховуючи висновки експертів та надані ними в судовому засіданні пояснення, суд не може виключати ймовірність скоєння ДТП також в наслідок порушення вимог ПДР водієм ОСОБА_2 , що свідчить про допущене судом припущення, водночас згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26.02.2019 всі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та ухвалено здійснити розгляд справи на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

25 січня 2020 року о 11:10 год. в м. Винники, вулиця Галицька,95, водій ТЗ Volkswagen Touran д.н.з НОМЕР_1 ОСОБА_1 виїхав на смугу зустрічного руху і здійснив зіткнення з ТЗ Toyota Camry д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , чим порушив вимоги п.11.3, 1.5 ПДР. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження.

На момент, коли матеріальна шкода була спричинена, діяв договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №144677а9зг, укладений 23.05.2019 між ПАТ «Страхова компанія «АРКС» (за договором - страховик) та ОСОБА_3 (за договором - страхувальник) щодо автомобіля марки Toyota Camry д.н.з НОМЕР_2 , вигодонабувач - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк»(а.с. 3-9).

Відповідно до п.18 цього договору його строк складає з 24.05.2019 по 23.05.2024.

Відповідно до страхового Акту ARX254211 від 28.02.2020, складеного відносно справи №1.003.20.0001295 за заявою від 25.01.2020, страховик зобов`язаний відшкодувати страхувальнику страхове відшкодування відповідно до укладеного між ними договору у сумі 459 695,00грн(а.с. 16).

Матеріали справи містять розрахунок страхового відшкодування внаслідок ДТП в м. Винники, вулиця Галицька,95 на суму 459 695,00грн (а.с. 18).

В матеріалах справи наявний лист керуючого відділенням Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» (вигодонабувача за договором страхування майна №144677а9зг, укладений 23.05.2019) від 17.02.2020 №1684, адресований до ПАТ «Страхова компанія «АРКС» про виплату страхового відшкодування по ОСОБА_3 (а.с. 19).

Платіжним дорученням №647981 від 02.03.2020 ПАТ «Страхова компанія «АРКС» перерахувала Львівському ОУ «Ощадбанк» 459 695,00грн з призначенням платежу: «страхове відшкодування згідно з актом ARX254211 від 28.02.2020 по ОСОБА_3 »(а.с. 20). Вказане платіжне доручення містить відмітку АТ «Укрсиббанк» про його виконання 02.03.2020 та зазначення «Електронний підпис є коректним».

Станом на 25.01.2020 цивільно-правова відповідальність щодо експлуатації автомобіля марки Volkswagen Touran д.н.з. НОМЕР_3 нт була застрахована в ПАТ «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» згідно з полісом страхування №АО 003034125 з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну потерпілого в розмірі 100 000,00грн, франшиза 0 грн.00коп(а.с.21).

15.05.2020 ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулося до ПАТ «АСК «Скарбниця» із заявою про регресні вимоги на суму 100 00,00грн,в якій зазначено потерпілим ОСОБА_3 , договір страхування № 144677а9зг, укладений 23.05.2019, автомобіль потерпілого - Toyota Camry д.н.з НОМЕР_2 , страхувальник ОСОБА_1 , транспортний засіб страхувальника - ТЗ Volkswagen Touran д.н.з НОМЕР_1 , страхова подія 25.01.2020(а.с. 22).

Постановою Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021 у справі про адміністративне правопорушення №463/821/20 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за адміністративні правопорушення передбачене ст.124 КУпАП - закрито на підставі п.7 ч. 1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення(а.с.10-14).

Постанова в апеляційному порядку оскаржена не була.

У мотивувальній частині вказаної постанови зазначено, що: «причиною ДТП являється порушення ОСОБА_1 п. 1.5,11.3 ПДР України, оскільки керований ним автомобіль "Volkswagen Touran" д.н.з ТЗ НОМЕР_1 здійснив виїзд та рух по зустрічній смузі, та в момент зіткнення більша частина транспортного засобу перебувала на смузі зустрічного руху. Однак, одночасно з цим, враховуючи висновки експертів та надані ними в судовому засіданні пояснення, суд не може виключати ймовірність скоєння ДТП також в наслідок порушення вимог п. 12.3 ПДР України водієм ОСОБА_2 ».

Зокрема експерти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , надаючи письмові пояснення в судовому засіданні, вказали, що зіткнення між автомобілями фактично відбулось на осьовій лінії дороги, кожен з учасників дорожньо-транспортної пригоди на момент зіткнення виїхав на зустрічну смугу. Автомобіль «Volkswagen Touran» до моменту зіткнення рухався по зустрічній смузі руху в напрямку до своєї смуги та можна ствердити, що на момент зіткнення даний автомобіль був більше на смузі зустрічного руху. В свою чергу, автомобіль «Toyota Camry» також частково виїхав на смугу зустрічного руху після чого відбулось зіткнення. Експерти зазначили, що покази водія автомобіля «Toyota Camry» відносно того, що до моменту зіткнення керований ним автомобіль рухався повністю в межах правої смуги руху є технічно неспроможними. З встановлених в ході дослідження обставин, враховуючи траєкторію руху автомобіля Volkswagen, в напрямку до своєї смуги, можна зробити висновок, що у випадку продовження руху у попередньому напрямку автомобілем «Toyota Camry», а також застосування ним екстреного гальмування в момент виникнення перешкоди, ймовірно зіткнення вдалось би уникнути.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. (ст. 1 Закону України "Про страхування").

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відповідно до статті 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Суд відзначає, що відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі 755/18006/15-ц, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача у страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Отже, у цій справі, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування потерпілій особі до позивача перейшло право вимоги до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, тобто до позивача перейшло право не регресної вимоги, а суброгація.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоду, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів даної справи, постановою Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021 у справі про адміністративне правопорушення №463/821/20 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за адміністративні правопорушення передбачене ст.124 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно з ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин:1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення; 2) недосягнення особою на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку; 3) неосудність особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність; 4) вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони; 5) видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення; 6) скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність; 7) закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу; 8) наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту; 9) смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

У постановах від 07.02.2018 у справі №910/18319/16, від 16.04.2019 у справі №927/623/18 Верховний Суд під час розгляду зазначених справ дійшов висновку, що застосування пункту 7 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у скоєнні ДТП.

Як зазначено вище, обставинами, з якими матеріальний закон пов`язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння майнової шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, а також вини останнього в її заподіянні. При цьому, з урахуванням приписів статті 1188 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), необхідно встановити також наявність або відсутність вини особи, якій заподіяно шкоду. Відповідно, на відповідача покладається обов`язок з доведення відсутності його вини у заподіянні шкоди та відсутності підстав для виплати страхового відшкодування.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об`єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 № 922/2026/17, від 21.09.2018 у справі № 910/19960/15).

Оскільки в ДТП брали участь два автомобілі, які в силу частини першої статті 1187 ЦК України є джерелами підвищеної небезпеки, то, враховуючи вимоги статті 1188 ЦК України, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

У мотивувальній частині постанови Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021 суд вказав наступне: «отже, враховуючи наведені обставини, на думку суду, в судовому засіданні встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди являється порушення ОСОБА_1 п. 1.5,11.3 ПДР України, оскільки керований ним автомобіль "Volkswagen Touran" здійснив виїзд та рух по зустрічній смузі, та в момент зіткнення більша частина транспортного засобу перебувала на смузі зустрічного руху. Однак, одночасно з цим, враховуючи висновки експертів та надані ними в судовому засіданні пояснення, суд не може виключати ймовірність скоєння ДТП також внаслідок порушення вимог п. 12.3 ПДР України водієм ОСОБА_2 .

Зокрема експерти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , надаючи письмові пояснення в судовому засіданні, вказали, що зіткнення між автомобілями фактично відбулось на осьовій лінії дороги, кожен з учасників дорожньо-транспортної пригоди на момент зіткнення виїхав на зустрічну смугу. Автомобіль «Volkswagen Touran» до моменту зіткнення рухався по зустрічній смузі руху в напрямку до своєї смуги та можна ствердити, що на момент зіткнення даний автомобіль був більше на смузі зустрічного руху. В свою чергу, автомобіль «Toyota Camry» також частково виїхав на смугу зустрічного руху після чого відбулось зіткнення. Експерти зазначили, що покази водія автомобіля «Toyota Camry» відносно того, що до моменту зіткнення керований ним автомобіль рухався повністю в межах правої смуги руху є технічно неспроможними.».

Відповідно до ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.08.2019 у справі №927/120/18, досліджуючи питання наявності вини водія у стягнення страхового відшкодування, зазначив, що у висновку експерта відсутні відповіді в категоричній (встановленій) формі на всі питання, поставлені судом на вирішення експертизи (прим. зокрема наявності вини у діях водія). Оскільки матеріали справи не містять належних доказів наявності вини та протиправної поведінки в діях водія, суди правомірно дійшли висновку про безпідставність вимог про стягнення шкоди за наслідками ДТП.

У п.39 постанови від 08.07.2019 у справі №463/1352/16-а Верховний Суд вказав, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Отже, з огляду на те, що у постанові Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021 суд вказав, що спірна дорожньо-транспортна подія могла статись внаслідок порушення ПДР не лише водієм автомобіля Volkswagen Touran, але й водієм автомобіля «Toyota Camry», апеляційний суд вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що при розгляді адмінсправи у справі №463/821/20 не знайшов свого підтвердження факт вчинення правопорушення ОСОБА_1 . При цьому, в матеріалах справи такі підтвердження відсутні, є в наявності лише постанова Личаківського районного суду міста Львова від 31.03.2021.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з місцевим судом про відсутність підстав для відшкодування відповідачем коштів позивачу з огляду на недоведеність наявності вини відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Щодо доводів скаржника про те, що платіжне доручення №647981 від 02.03.2020 на суму 459 695,00 грн та страховий акт №ARX2545211 від 28.02.2020, які подавались до суду, засвідчувались електронним цифровим підписом, а тому такі є належними доказами, апеляційний суд зазначає, що як вбачається з матеріалів даної справи за клопотанням відповідача, оскільки останній ставив під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу документа, суд витребував ухвалою від 09.12.2021 від позивача оригінали платіжного доручення №647981 від 02.03.2020 на суму 459 695,00 грн та страховий акт №ARX2545211 від 28.02.2020 для огляду.

Згідно з частиною першою статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 ГПК України).

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 ГПК України).

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (частина четверта статті 96 ГПК України).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 96 ГПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач оригіналів витребуваних документів не надав, а клопотанням від 30.12.2021 просив долучити до матеріалів справи копії платіжного доручення №647981 від 02.03.2020 на суму 459 695,00 грн та страховий акт №ARX2545211 від 28.02.2020, які підписані електронним підписом. Разом з тим, подання таких доказів як електронних копій, засвідчених електронним цифровим підписом, не свідчить про виконання вимоги суду про подання саме їх оригіналів.

В апеляційній скарзі скаржник також оскаржує додаткове рішення від 28.04.2022 , яким задоволено заяву представника відповідача та присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача 12 000,00грн відшкодування витрат на професійну правову допомогу адвоката.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

З аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача у даній справі був адвокат Фартушок Н.Б., який діяв на підставі ордеру серії ВС №1107045, складеного відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.02.2020, який укладений АО «Гордій і партнери» та ПрАТ «Скарбниця».

У п.3.2 договору сторони погодили, що оплата гонорару здійснюється на підставі погодинного обліку витраченого виконавцем часу, який розраховується на підставі розрахунку.

Згідно з п.3.3. договору остаточний розрахунок витраченого часу вказується в Акті виконаних робіт/наданих послуг.

У додатку до договору «Розрахунок вартості професійно-правової допомоги» від 09.11.2021 сторони погодили ціну виконаної роботи для професійно-правової допомоги у справі №914/3284/21, зокрема: підготовка відзиву на позовну- по 1600грн/1 год; написання письмових заперечень- 3 200грн незалежно від часу; участь в судових засіданнях-по 2000грн/1 год; надання консультації/роз`яснень з правових питань 1600грн/1год.

11.04.2022 сторони підписали детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних Адвокатським об`єднанням «Гордій та партнери» для ПрАТ АСК «Скарбниця» на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.02.2020», а саме:

-підготовка і подання відзиву 4год;

-участь в судових засіданнях- 09.12.2021, 24.12.2021, 08.04.2022 -2год;

-надання консультації/роз`яснень з правових питань- 1год.

Загальна тривалість затраченого часу-7год, загальна вартість робіт -12 000,00грн.

Також 11.04.2022 сторони підписали акт приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг на загальну суму 12 000,00грн.

Платіжним дорученням №9422 від 13.04.2022 ПрАТ АСК «Скарбниця» перерахувало АО «Гордій і Партнери» 12 000,00грн.

Матеріалами справи підтверджено, що адвокат Фартушок Н.Б. від імені відповідача подав відзив на позовну заяву на 10арк., письмові пояснення щодо електронних доказів та представляв інтереси відповідача в судових засіданнях 09.12.2021, 24.12.2021, 08.04.2022.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Верховний Суд у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 вказав, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

На підставі викладеного, враховуючи предмет позовних вимог, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявлені відповідачем до стягнення з позивача 12 000,00грн витрат на надану правову допомогу є обгрунтованими, доведеними та співмірними із складністю справи і наданим адвокатом обсягом послуг.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2022 та додаткове рішення від 28.04.2022 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для їх скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія АРКС від 19.05.2022 (вх суду від 25.05.2022 №01-05/1123/22, №01-05/1126/22)- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 08.04.2022 у справі №914/3284/21 -залишити без змін.

Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 28.04.2022 у справі №914/3284/21 -залишити без змін

3. Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя В.М. Гриців

суддя Г.Г. Якімець