АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/3403/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ДПС України в особі ГУ ДПС в Одеській області - Тарановський Р.В. в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС в Одеській області

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2022

по справі №916/3403/21

за позовом Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС в Одеській області

до Головного управління ДФС в Одеській області

про стягнення заборгованості в розмірі 1 051 395,96 грн

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2021 Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Головного управління ДФС в Одеській області про стягнення заборгованості щодо понесених витрат по електропостачанню, водопостачанню та теплопостачанню у приміщеннях, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень у розмірі 1 051 395,96 грн.

Позовні вимоги із посиланням на статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, статтю 193, 199 Господарського кодексу України, обґрунтуванні тим, що в порушення вимог чинного законодавства, ГУ ДФС в Одеській області займало приміщення у будівлях, що обліковуються на балансі Головного управління ДПС в Одеській області без укладання договорів оренди приміщень та договорів на відшкодування понесених ГУ ДПС в Одеській області витрат по електропостачанню, водопостачанню, теплопостачанню зазначених приміщень, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.07.2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено сам факт отримання відповідачем послуг на зазначені суми та періоди безпосередньо відповідачем. При цьому, Позивачем взагалі не доведено жодними належними та допустимими доказами факт перебування відповідача за названими позивачем адресами. При цьому, відповідач не визнає обставин отримання ним вказаних послуг.

За твердженням суду першої інстанції, надані позивачем платіжні доручення свідчать лише про здійснення ним оплати іншим особам та не підтверджують обставини отримання послуг саме відповідачем.

До того ж, судом першої інстанції зазначено, що Витяг з Акту ревізії фінансово-господарської діяльності Головного управління Державної податкової служби в Одеській області не є належним та допустимим доказом на підтвердження отримання послуг саме відповідачем у певному розмірі та у відповідні періоди. Окрім того, в акті ревізії йдеться про суму 313 626,25 грн, а не про суму позову 1 051 395,96 грн.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами обставин виникнення зобов`язання у відповідача зі сплати послуг, що є предметом спору у цій справі.

Не погодившись з даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2022 року по справі №916/3403/21 та прийняти нове рішення, яким позов Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що між сторонами встановилися зобов`язальні правовідносини з приводу відшкодування комунальних послуг. Станом на 01.10.2021 сума заборгованості складає - 1051 395, 96 гривень. Це свідчить про неналежне виконання відповідачем зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за надані комунальні послуги.

Наведене, на переконання апелянта підтверджується Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Головного управління Державної податкової служби в Одеській області за період з 01.01.2019 по 31.05.2020 під час якої було виявлено небунтоване покриття витрат сторонньої організації - юридичної особи (ГУ ДФС в Одеській області, Відповідача), та таке, що ГУ ДПС в Одеській області протягом 2020 року проведено видатки бюджетних коштів загального фонду на оплату теплопостачання, водопостачання і водовідведення, електроенергію, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень без часткового відшкодування спожитих комунальних послуг ГУ ДФС в Одеській області, що призвело до завищення обсягів у натуральних показниках для власних потреб та, як наслідок, до покриття витрат сторонніх осіб.

Скаржник стверджує, що в порушення вимог чинного законодавства, ГУ ДФС в Одеській області займало приміщення у будівлях, що обліковуються на балансі Головного управління ДПС в Одеській області без укладання договорів оренди приміщень та договорів на відшкодування понесених ГУ ДПС в Одеській області витрат по електропостачанню, водопостачанню, та теплопостачанню зазначених приміщень, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень.

Таким чином, як вважає скаржник, між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає комунальні послуги, а відповідач ними користувався.

Щодо посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не доведено факт отримання послуг саме відповідачем, скаржник зазначає, що відповідно до листів з вимогою про сплату ГУ ДФС в Одеській області , а також акт ревізії фінансово-господарської діяльності Головного управління Державної податкової служби в Одеській області за період з 01.01.2019 по 31.05.2020 чітко зазначено факт зобов`язального характеру між сторонами. Більш того відповідач не заперечував, що він перебував за адресами надання послуг, які були сплачені до загального фонду за рахунок коштів ГУ ДПС в Одеській області позивачем.

На переконання апелянта, ГУ ДФС в Одеській області є окремим суб`єктом господарських відносин, який несе відповідальність за невиконання зобов`язань, що підтвердженні платіжними дорученням від ГУ ДПС в Одеській області за спожитими комунальними послугами.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №916/3403/21 за апеляційною скаргою Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2022 та призначено справу до розгляду на 26.10.2022.

Під час судового засідання від 26.10.2022 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини нез`явлення суд апеляційної інстанції не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про призначення справи до розгляду, а також те, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вирішила за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України (із змінами) утворено Державну податкову службу України (далі - ДПС) та Державну митну службу України (далі - Держмитслужба), реорганізувавши ДФС шляхом поділу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 Про утворення територіальних органів Державної податкової служби було постановлено: утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1; реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2; установити, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 перелік територіальних органів Державної податкової служби, що утворюються зокрема Головне управління ДПС в Одеській області.

Згідно із додатком 2 вказаної постанови Головне управління ДФС в Одеській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС в Одеській області.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Головне управління ДФС в Одеській області перебуває у стані припинення.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, за результатами перевірки проведеної Південним офісом Держаудитслужби було складено Акт ревізії фінансово-господарської діяльності Головного управління Державної податкової служби в Одеській області за період з 01.01.2019 по 31.05.2020 від 27.08.2020 №08-11/31.

Як випливає зі змісту вказаного акту ревізією було встановлено, що відповідно до довідки, наданої ГУ ДПС в Одеській області, ГУ ДФС в Одеській області займає приміщення у будівлях, що обліковуються на балансі ГУ ДПС в Одеській області, за наступними адресами м. Одеса, вул. Семінарська, 5 - 1257,16 кв. м (29,8 % від загальної площі); м. Одеса, вул. Стовбова, 17 - 709,8 кв. м (31,92 % від загальної площі); м. Одеса, Французький бульвар, 7 - 372,6 кв. м (16,5 % від загальної площі).

Документальною ревізією встановлено, що протягом 2020 року між ГУ ДПС в Одеській області і ГУ ДФС в Одеській області договори на оренду приміщень не укладались. Також не укладались договори на відшкодування понесених ГУ ДПС в Одеській області витрат по електропостачанню, водопостачанню та теплопостачанню зазначеного приміщення, вивезення сміття, чим не дотримані вимоги ст. 179 Господарського кодексу України та ст. 11 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що підставою виникнення цивільних/господарських прав та обов`язків є укладання договорів, відповідно, відшкодування понесених витрат не проводилось.

Крім того, кошторисом на 2020 рік затверджені видатки на оплату комунальних послуг для власних потреб без урахування відшкодування комунальних послуг субспоживачами. Протягом періоду, що ревізувався, ГУ ДПС в Одеській області не вносились зміни щодо скорочення видатків бюджету на оплату комунальних послуг з урахуванням відшкодування коштів убспоживачами за рахунок коштів державного бюджету в цілому на рік та не повернуто їх за належністю. Таким чином, враховуючи той факт, що ГУ ДПС в Одеській області протягом 2020 року проведено видатки бюджетних коштів загального фонду на оплату теплопостачання, водопостачання і водовідведення, електроенергію, вивезення сміття без часткового відшкодування спожитих комунальних послуг ГУ ДФС в Одеській області (сторонньої юридичної особи), що призвело до завищення обсягів у натуральних показних для власних потреб та, як наслідок, до покриття витрат сторонніх осіб протягом 2020 року на загальну суму 295 158,68 грн у тому числі: КЕКВ 2271 «Оплата теплопостачання» - 107 285,09 грн, КЕКВ 2272 «Оплата водопостачання і водовідведення» - 29 175,21 грн, КЕКВ 2273 «Оплата електроенергії» - 154 202,98 грн, КЕКВ 2275 «Оплата інших енергоносіїв та інших комунальних послуг» - 4 495,40 грн, чим порушено вимоги п.49 ч.1 ст.2, ч.4 ст. 48 Бюджетного кодексу України, п.20 Порядку №228.

Також, в Акті вказано, що за інформацією, отриманою під час ревізії, встановлено, що в межах виконання Договору № 36-2019 проводилось прибирання приміщень загальною площею 2 243,7 кв. м. які використовуються іншою юридичною особою - Головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області.

Таким чином, на порушення вимог частини 8 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктів 20, 22 Порядку №228 ГУ ДПС в Одеській області проведено необґрунтоване покриття витрат сторонньої організації - юридичної особи за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 за КПКВ КДБ 3507010 КЕКВ 2240 на загальну суму 18 467,57 грн.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що в порушення вимог чинного законодавства, ГУ ДФС в Одеській області займало приміщення у будівлях, що обліковуються на балансі Головного управління ДПС в Одеській області без укладання договорів оренди приміщень та договорів на відшкодування понесених ГУ ДПС в Одеській області витрат по електропостачанню, водопостачанню, та теплопостачанню зазначених приміщень, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень.

Посилаючись на приписи ст.509 ЦК України позивач зазначив, що між сторонами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає комунальні послуги, а відповідач ними користувався.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Колегія суддів зазначає, що у наявних матеріалах справи відсутній, а сторонами не наданий відповідний договір, який би встановлював обов`язок відповідача, зокрема щодо відшкодування витрат по електропостачанню, водопостачанню, та теплопостачанню зазначених приміщень, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Так, позивач обґрунтовує наявність заборгованості розрахунком викладеним у позовній заяві відповідно до якого за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 1 051 395,96 грн., а саме.

За період з 01.12.2019 по 31.05.2020:

- за послуги з прибирання приміщень Головного управління ДФС в Одеській області за період з 01.12.2019 по 31.05.2020 на загальну суму 18 467,56 грн. (КЕКВ 2240).

За період з 01.01.2020 по 31.05.2020:

- послуги з теплопостачання на суму 107 285,09 грн. (КЕКВ 2271);

- послуги водопостачання та водовідведення на суму 29 175,21 грн. (КЕКВ 2272);

- послуги з постачання електричної енергії на суму - 154 202,98 грн. (КЕКВ 2273);

- послуги з вивезення ТПВ на суму - 4 495,40 грн. (КЕКВ 2275).

За період з 01.06.2020 по 31.12.2020:

- послуги з теплопостачання за період з 01.11.2020 по 31.12.2020 на суму 38 475,89 грн. (КЕКВ 2271);

- послуги водопостачання та водовідведення на суму - 38 698,71 грн. (КЕКВ 2272);

- послуги з постачання електричної енергії та реактивної електроенергії на суму 213 466,74 грн. (КЕКВ 2273);

- послуги з вивезення ТПВ на суму - 6 294,93 грн. (КЕКВ 2275);

- послуги з розподілу природного газу за період з 01.04.2020 по 31.12.2020 на суму 889,20 грн. (КЕКВ 2274);

- послуги за спожитий природний газ за період з 01.11.2020 по 31.12.2020 на суму 8 598,22 грн. (КЕКВ 2274).

За період з 01.01.2021 по 30.09.2021:

- послуги з теплопостачання на суму - 45 444,93 грн. (КЕКВ 2271);

- послуги з водопостачання та водовідведення на суму - 63 512,83 грн. (КЕКВ 2272);

- послуги з постачання електричної енергії та реактивної електроенергії та розподіл електричної енергії на суму - 314 581,77 грн. (КЕКВ 2273);

- послуги з вивезення ТПВ на суму - 5 912,45 грн. (КЕКВ 2275);

- послуги з розподілу природного газу на суму 1 894,04 грн. (КЕКВ 2274).

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні приписів статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження надання позивачем та отримання відповідачем послуг про відшкодування вартості яких заявлено дані позовні вимоги.

Не надано позивачем й доказів на підтвердження перебування відповідача за вказаними позивачем адресами, зокрема, зайняття ним площ приміщень за адресами: м. Одеса, вул. Семінарська, 5 у розмірі 29,8 % від 1257,16 кв.м., м. Одеса, вул. Стовпова, 17 у розмірі 31,92 % від 709,8 кв.м., м. Одеса, Французький бульвар, 7 у розмірі 16,5 % від 372,6 кв.м.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що між сторонами встановилися зобов`язальні правовідносини з приводу відшкодування комунальних послуг, що підтверджується зокрема Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, зокрема щодо покриття витрат сторонніх осіб (відповідача), з огляду на таке.

Так, як вже було встановлено вище, сторонами не було укладено відповідного договору щодо відшкодування відповідачем заявлених позивачем витрат.

До того ж, відповідно до висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 910/17984/16 акт ревізії Державної фінансової інспекції України не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг. Акт ревізії Державної фінансової інспекції України є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав. Викладені в ній висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Акт ревізії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялася. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Відтак, акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути на позивачеві грошові кошти та не є належним та допустимим доказом на підтвердження отримання послуг саме відповідачем у певному розмірі та у відповідні періоди.

Слід також відзначити, що в акті ревізії фінансово-господарської діяльності вказано про необґрунтоване покриття витрат сторонньої особи у розмірі 313 626,25 грн, у той же час, позивач заявлено до стягнення з відповідача 1 051 395,96 грн.

При цьому, як вже було зазначено вище, позивач не довів жодними з наявних у матеріалах справи доказами, виникнення у відповідача обов`язку щодо відшкодування позивачеві витрат по електропостачанню, водопостачанню, та теплопостачанню зазначених приміщень, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень.

Не заслуговують на увагу й твердження скаржника з приводу того, що він надає комунальні послуги, а відповідач ними користується, оскільки у порушення приписів ст. 74 ГПК України позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ДПС України в особі ГУ ДПС в Одеській області є надавачем відповідних комунальних послуг, а відповідач такі послуги отримує.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості щодо понесених витрат по електропостачанню, водопостачанню та теплопостачанню у приміщеннях, вивезення сміття та послуг з прибирання приміщень у розмірі 1 051 395,96 грн.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2022 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.07.2022 у справі №916/3403/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 31.10.2022.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Савицький Я.Ф.