СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року м. Харків Справа №905/461/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», (вх.№831Д/1) на рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року у справі №905/461/22,

за позовом Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь, Дніпропетровська область,

до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, Донецька область,

про стягнення 63317,97 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів», звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», про стягнення 63317,97 грн., а саме: пені в сумі 51648,16 грн. та 3% річних в сумі 11669,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №191521/1808129 від 28.12.2018 року з додатковими угодами до нього, в частині оплати вартості товару.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року (повний текст складено та підписано 20.07.2022 року, суддя Лейба М.О.) у справі №905/461/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» пеню в сумі 25824,08 грн., 3% річних в сумі 11669,81 грн. та судовий збір в сумі 2481,00 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:

- рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року у справі №905/461/22 змінити в частині визначення розміру пені та 3% річних, а саме з урахуванням всіх фактичних обставин справи, виходячи з загальних принципів справедливості, добросовісності та розумності, ст. 3 Цивільного кодексу України, в порядку ст. 233 Господарського кодексу України максимально зменшити суму пені та трьох відсотків річних до 5% від суми, що підлягає стягненню з відповідача;

- задовольнити клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення до 01.07.2023 року.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що в умовах воєнного стану, окупації м.Маріуполя, де знаходяться виробничі потужності підприємства, для відповідача стягнена суми пені та 3% річних є значною. Крім цього, розмір стягуваної неустойки (пені) є невідповідним наслідкам порушення зобов`язань, оскільки період прострочення є незначним, оплата заборгованості здійснювалась при першій появі коштів.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, не дав належної правової оцінки і не прийняв до уваги доводи відповідача, у зв`язку з чим максимально не зменшив розмір пені до 5% від суми, що підлягає стягненню з відповідача. Також, судом першої інстанції було у повному обсязі відмовлено у задоволенні клопотання в частині зменшення розміру 3% річних, які підлягають стягненню.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що у відповідній частині місцевий господарський суд в порушення ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №902/417/18, які передбачають, що суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи досить значний розмір стягуваної суми та наявність виключних обставин, внаслідок яких відповідач відчуває надзвичайні фінансові труднощі, що унеможливлює виконання рішення у встановлений законом термін в повному обсязі, останній просив суд першої інстанції відстрочити виконання рішення до 01.07.2023 pоку. Однак, суд першої інстанції відмовив у наданні відстрочки виконання рішення з посиланням на часткове задоволення клопотання щодо зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню. 3 зазначеними висновками суду першої інстанції відповідач не погоджується, оскільки на його думку, наявний чинник, передбачений ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, який очевидно та беззаперечно ускладнює виконання рішення, а саме настання надзвичайної події - військової агресії РФ проти України та окупації м.Маріуполя, в якому знаходилися виробничі потужності підприємства, офісні приміщення, вся документація.

Таким чином, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання про надання відстрочки виконання рішення безпідставно не врахував інтереси сторін, їх фінансовий стан, внаслідок чого безпідставно відмовив у наданні відстрочки виконання рішення. Апелянт вважає, що рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року по справі №905/461/22 не відповідає п. 1 ст. 129 Конституції України, тобто не є законним, оскільки суперечить вищезазначеним нормам як матеріального (ст. 233 ГК України) так і процесуального (ст. 86 ГПК України) права України, що є підставою для його скасування в порядку ст. 280 ГПК України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.08.2022 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 20 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Донецької області матеріали справи №905/461/22.

06.09.2022 року до Східного апеляційного господарського суду на запит надійшли матеріали справи №905/461/22.

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була направлена учасникам справи на електронну пошту і отримана ними, що підтверджується відповідними довідками, які наявні в системі КП «ДСС Діловодство».

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 28.12.2018 року між Акціонерним товариством «Нікопольський завод феросплавів» (постачальник, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь» (покупець, відповідач у справі) був укладений договір поставки №191521/1808129 (далі за текстом договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити згідно п.3.4. даного договору феросплави (далі товар), протягом строку з 01 січня 2021 по 31 березня 2021 року, на умовах, у кількості та строки, вказані у специфікаціях до даного договору, які є його невід`ємною частиною.

Згідно з пунктом 2.1 договору, поставка товару по даному договору здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Сартана Донецької залізниці. Партією поставки товару по даному договору є кількість товару, відвантаженого для перевезення по одній залізничній накладній.

Пунктом 2.3. договору передбачено, що датою поставки товару, при постачанні залізничним транспортом, вважається дата штемпеля на залізничній накладній ж.д. станції вантажовідправника.

За умовами п.3.1. договору, поставка товару здійснюється за цінами, які визначені у відповідності до умов поставки, вказані у специфікаціях та включають в себе всі збори і інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші видатки постачальника пов`язані з поставкою товару. Ціна на товар може бути змінена тільки за взаємною згодою сторін шляхом внесення змін до даного договору.

Відповідно до пункту 3.4. договору, покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 30 банківських днів від дати поставки товару. Оплата за поставлений товар здійснюється за курсом НБУ на дату зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Постачальник повідомляє покупця про дату поставки товару шляхом передачі засобами електронного зв`язку наступних документів: рахунку постачальника, копії залізничної накладної, сертифіката якості, у відповідності до п.3.9. даного договору.

Оплата здійснюється на поточний рахунок постачальника, вказаний в даному договорі (пункт 3.6. договору).

Загальна вартість по договору визначається загальною сумою вартості всіх специфікацій (додатків) до даного договору (пункт 3.10. договору).

Даний договір вступає в силу з 01 січня 2021 року та діє до 01 червня 2021 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов`язань по договору (пункт 8.6. договору).

Специфікації (додатки) до даного договору вступають в силу з моменту підписання їх сторонами (пункт 8.12. договору).

Матеріали справи свідчать і не заперечується сторонами, що договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками товариств.

Сторонами договору підписано специфікації, зокрема, №1 та №2 від 04.01.2021 року, №3, №4 та №5 від 01.02.2021 року, №6, №7 та №8 від 01.03.2021 року на поставку товару, умовами яких визначені: найменування, якість, кількість товару, загальна сума поставки, строки поставки.

Як вбачається з матеріалів справи:

- за залізничними накладними №47021951, №47022025 позивачем було поставлено відповідачу 16.01.2021 року товар на суму 14365296,76грн. та виставлений рахунок на оплату №237738 від 16.01.2021 року з урахуванням корегуючого рахунку №237738АК від 01.03.2021 року;

- за залізничною накладною №47138797, позивачем було поставлено відповідачу 21.01.2021 року товар на суму 14538065,87грн. та виставлений рахунок на оплату №237851 від 21.01.2021 року та коригуючий рахунок №237851АК від 09.03.2021 року;

- за залізничною накладною №47926373, позивачем було поставлено відповідачу 15.02.2021 року товар на суму 21042720,24 грн. та виставлений рахунок на оплату №238238 від 15.02.2021 року та корегуючий рахунок №238238АК від 01.04.2021 року;

- за залізничними накладними №45731833, №45731908 позивачем було поставлено відповідачу 12.03.2021 року товар на суму 8666770,85 грн. та на суму 8361766,03 грн. та виставлені рахунки на оплату №238849 від 12.03.2021 та корегуючий рахунок №238849АК від 26.04.2021 року та №238850 від 12.03.2021 року та корегуючий рахунок №238850АК від 12.03.2021 року.

Доказів наявності заперечень щодо кількості поставленого товару, а також порядку поставки та інших зауважень не надано.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно умов договору відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача:

- по рахунку №237738 від 16.01.2021 року з урахуванням корегуючого рахунку №237738АК від 01.03.2021 року в строк до 26.02.2021 року (включно). Натомість покупець сплатив 01.03.2021 року згідно з платіжним дорученням №;

- по рахунку №237851 від 21.01.2021 року з урахуванням коригуючого рахунку №237851АК від 09.03.2021 року в строк до 04.03.2021 року (включно). Натомість покупець сплатив 09.03.2021 року згідно з платіжним дорученням №;

- по рахунку №238238 від 15.02.2021 року з урахуванням корегуючого рахунку №238238АК від 01.04.2021 року в строк до 30.03.2021 року (включно). Натомість покупець сплатив 01.04.2021 року згідно з платіжним дорученням №;

- по рахунку №238849 від 12.03.2021 року з урахуванням корегуючого рахунку №238849АК від 26.04.2021 року в строк до 23.04.2021 року (включно). Натомість покупець сплатив 26.04.2021 року згідно з платіжним дорученням ;

- по рахунку №238850 від 12.03.2021 року з урахуванням корегуючого рахунку №238850АК від 26.04.2021 року в строк до 23.04.2021 року (включно). Натомість покупець сплатив 26.04.2021 року згідно з платіжним дорученням №.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, фактичне перерахування вартості товару за договором поставки №191521/1808129 від 28.12.2018 року було здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені цим правочином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.1. договору, сторонами визначено, що за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність у відповідності з діючим законодавством України.

У випадку порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, передбачених даним договором поставки, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у відповідний період, за кожен день прострочки оплати (пункт 7.6. договору).

Позивачем відповідно до умов договору здійснено розрахунок та заявлено до стягнення суму пені у розмірі 51648,16 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про стягнення пені з відповідача на користь позивача, оскільки здійснений позивачем розрахунок є арифметично вірним, вчиненим з урахуванням норм права та наявних між сторонами правовідносин, а матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по своєчасній оплаті.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов`язання позивачем розраховано та заявлено до стягнення на свою користь 3% річних у розмірі 11669,81 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку, що здійснений позивачем розрахунок є арифметично вірним, обґрунтованим та таким що відповідає обставинам справи.

Разом з тим, відповідач надав до суду першої інстанції клопотання, в якому просив зменшити розмір стягуваної пені та 3% річних до 5% від суми, що підлягає стягненню.

Згідно з частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

За приписами статей 611, 612 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що передбачено частиною першою статті 550 Цивільного кодексу України.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад господарського судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що закон не передбачає вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 року у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 року у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 року у справі №752/15421/17. Обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру пені з розміром збитків кредитора, як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення (п.28 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі №916/878/20).

В обґрунтування заяви щодо зменшення заявлених до стягнення сум відповідач зазначає, що повністю виконав свої зобов`язання за договором, і своїми діями не заподіяв позивачу збитків. При цьому, добросовісність господарства підтверджується виконанням зобов`язань за договором у повному обсязі.

Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому слід враховувати, що правила ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Неустойка не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 року у справі №922/2932/18, від 08.10.2019 року у справі №922/2930/18, від 08.10.2019 року у справі №923/142/19, від 09.10.2019 року у справі №904/4083/18).

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідач послався на наявність негативних фактів, а саме: введення на території України карантинних заходів у зв`язку з коронавірусною хворобою «COVID-19» та у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ, військовою агресією Російської Федерації проти України.

Дійсно, введення на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року та ведення активних бойових дій на території Донецької області та м.Маріуполя, значним чином вплинуло на ведення господарської діяльності підприємства відповідача та фінансовий стан підприємства. Разом з тим, така ситуація в Україні впливає не лише на економічний стан відповідача, але й на інтереси іншої сторони, тобто позивача.

Судом враховано обставину того, що місцезнаходженням підприємства-відповідача є м.Маріуполь, яке було окуповано військами Російської Федерації, що негативно вплинуло на ведення господарської діяльності та призвело до погіршення фінансового становища відповідача.

Враховуючи виконання відповідачем зобов`язання з оплати за договором поставки, приймаючи до уваги строк прострочення та ступінь виконання зобов`язання відповідачем, недоведеність настання негативних наслідків спричинених простроченням оплати відповідачем, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення нарахованої відповідачу пені на 50%.

Одночасно суд бере до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 04.02.2020 року у справі №918/116/19, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99% нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне отримання грошових коштів за надані ним послуги.

Тобто, місцевий господарський суд, здійснивши перевірку розрахунку заявленої до стягнення позивачем пені, встановив, що заявлений розмір пені за розрахунком є вірним, однак заявлений розмір підлягає зменшенню на 50% і це відповідає принципам справедливості, добросовісності, розумності, а також дотриманню балансу інтересів як позивача так і відповідача.

Щодо доводів апелянта про можливість та необхідність зменшення заявлених до стягнення у даній справі 3% річних нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Зазначена норма передбачає, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, має компенсаційний, а не штрафний характер.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто вони є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов`язань. Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

За таких обставини, враховуючи, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, тоді як ст.ст. 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України передбачена можливість зменшення виключно штрафних санкцій, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо можливості їх зменшення.

При цьому, посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 18.03.2020 року року у справі №902/417/18 суд вважає необґрунтованим, оскільки у справі №902/417/18 сторони в пункті 5.5 договору поставки визначили розмір процентів - сорок процентів річних від суми заборгованості від несплаченої загальної вартості товару протягом дев`яноста календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев`яноста шести процентів річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18, була сформована саме виходячи з умов п. 5.5 договору поставки і суд у даній справі дійшов висновку частково задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Фактично, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення, суд може зменшити саме погоджений сторонами у договорі загальний розмір процентів річних, встановлених як відповідальність за час прострочення грошового зобов`язання.

Наразі, погоджений сторонами у договорі загальний розмір процентів річних відсутній.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду до 01.07.2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для відстрочення, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, проте суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини на власний розсуд і визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих обставин та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

Питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача.

Відстрочення виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача. Відстрочення виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення в частині відмови в надані відстрочки виконання рішення не надав оцінку доводам відповідача щодо винятковості обставин, які можуть слугувати підставою для надання відстрочки, а обмежився лише посиланням на те, що в межах даної справи має місце зменшення пені на 50% від суми пені, яка підлягає стягненню.

Наразі, на думку суду апеляційної інстанції, наявний чинник, передбачений ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, який очевидно та беззаперечно ускладнює виконання рішення, а саме настання надзвичайної події - військової агресії РФ проти України та окупації м.Маріуполя, в якому знаходилися виробничі потужності підприємства, офісні приміщення, вся документація.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Приймаючи до уваги ситуацію, що склалася, дії, які вчиняв відповідач щодо належного виконання покладеного на нього обов`язку за договором, зокрема, факт прострочення строку оплати, який не є значним, і що таке прострочення не призвело до збитків позивача (протилежного матеріали справи доказів не містять), зважаючи на те, що відстрочення виконання рішення узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для відстрочення виконання рішення у даній справі в межах присічного річного строку, тобто до 01.07.2023 року включно.

Таким чином, рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року у справі №905/461/22 підлягає скасуванню в частині відмови у наданні відстрочки виконання рішення з прийняттям нового судового рішення про задоволення такої вимоги відповідача. Отже, резолютивну частину рішення суду першої інстанції необхідно доповнити абзацом про надання відстрочки виконання рішення суду до 01.07.2023 року включно.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості, зменшення пені і відмови у зменшенні річних в повній мірі відповідають приписам законодавства та фактичним обставинам справи. Разом з тим, суд допустив не в повній мірі з`ясування винятковості обставин щодо надання відстрочки виконання рішення суду, у зв`язку з чим прийшов помилкового висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду. Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» підлягає частковому задоволенню, рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року у справі №905/461/22 скасуванню у відповідній частині з прийняттям нового про задоволення вимоги відповідача про надання відстрочки виконання рішення суду шляхом доповнення резолютивної частини абзацом відповідного змісту.

Щодо судового збору, то колегія суддів відзначає, що незважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.08.2022 року було відстрочено відповідачу (апелянту по справі) сплату судового збору за подання апеляційної скарги до моменту вирішення апеляційної скарги по суті.

Оскільки, станом на момент вирішення по суті апеляційної скарги, апелянтом судовий збір не сплачено, то у зв`язку із закінченням апеляційного провадження, враховуючи надані суду апеляційної інстанції повноваження, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача (апелянта у справі) на користь державного бюджету України судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року у справі №905/461/22 скасувати в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про надання відстрочки виконання рішення.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким клопотання відповідача про надання відстрочки виконання рішення суду задовольнити.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року у справі №905/461/22 доповнити абзацом наступного змісту: «Відстрочити виконання рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року по справі №905/461/22 до 01.07.2023 року включно».

В решті рішення Господарського суду Донецької області від 20.07.2022 року у справі №905/461/22 залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (Південне шосе, буд. 89, кабінет 12, м.Запоріжжя, Запорізька область, 69008; ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: УК Шевченкі/мХар Шевченківс/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37999654, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: UA2020003, код класифікації доходів бюджету: 22030101) 3721,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук