ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2022 року м. Черкаси справа № 925/694/22

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Кандаурова М.В., за участі представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Наконечний В.Л. - адвокат за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кет Україна" (м. Бориспіль, Київська область) до фізичної особи - підприємця Дикун Тетяни Олегівни (с. Громи, Уманський район, Черкаська область) про стягнення 148 403,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача 148 403,78 грн. з яких: 134 120,00 грн. основного боргу та 14 283,78 грн. інфляційних втрат, на підставі договору надання послуг № 573/2021 від 06.12.2021, укладеного між сторонами у справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

В ході розгляду справи позивач свої вимоги підтримував повністю та позов просив задовольнити. В останні засідання представник позивача не з`явився, клопотанням від 22.09.2022 (а.с. 1 том 2) просить вирішення спору провести за відсутності свого представника.

Відповідач проти позову заперечив через недоведеність позивачем правових підстав для повернення спірних коштів.

Всі документи та письмові пояснення, які надавалися сторонами в ході розгляду на всіх стадіях розгляду справи, суд приєднав до справи, керуючись ст. 2 ГПК України.

Даною нормою передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У відповідності до ст. 13,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши доводи і заперечення представників обох сторін в ході розгляду справи та дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити повністю, виходячи з наступного:

При зверненні до суду до позовних матеріалів позивачем було додано примірники непідписаних сторонами Договору про надання послуг № 573/2021 від 06.12.2021 та додаткових угод до нього (а.с. 52, 70,72 том 1) щодо надання відповідачем позивачу комплексу послуг по розповсюдженню інформації про продукцію позивача під час ХУ Міжнародного молочного конгресу для представників сільськогосподарських підприємств України.

В ході розгляду справи сторонами було підписано та подано суду копію договору про надання послуг № 573/2021 від 06.12.2021 та додаткових угод до нього від 08 та 21 лютого 2022 року, якими сторони добровільно врегулювали свої правовідносини за виниклим спором під час його вирішення (а.с. 2-6 том 2).

При цьому сторони усвідомлювали і це питання було обговорено між ними та судом, що підписанням договору у вересні 2022 року в ході вирішення спору сторони фактично оформили та врегулювали свої спірні відносини, які виникли між ними ще в грудні 2021 року щодо участі у ХУ Міжнародному молочному конгресі, надавши їм правої форми договору.

Такі дії, вчинені за згодою сторін, не суперечать чинному законодавству.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

За умовами підписаного сторонами Договору про надання послуг № 573/2021 від 06.12.2021 відповідач, як Організатор, прийняла на себе зобов`язання надати позивачу, як Замовнику, комплекс послуг по розповсюдженню інформації про продукцію Замовника під час ХУ Міжнародного молочного конгресу для представників сільськогосподарських підприємств України, що займаються молочним скотарством.

Проведення заходу було заплановано на 10-11 лютого 2022 року за адресою ВЦ "КиївЕкспоПлаза" с. Березівка Київської області (п. 2.1.).

Додатковою угодою № 1 від 08.02.22 (а.с. 5 том 2) сторони погодили інші дати проведення заходу - 28 лютого - 01 березня 2022 року (п. 2.1.).

Додатковою угодою № 2 сторони остаточно визначили, що вартість послуг Організатора-відповідача за цим договором становить 134 120,00 грн.

За матеріалами справи судом встановлено та сторонами не заперечується, що для оплати послуг із посиланням на договір № 573/2021 від 06.12.2021 відповідачем було виставлено два рахунка-фактури від 06.12.2021 на суму 132 000,00 грн. (а.с. 55 том 1) та від 21.02.2022 на суму 2120,00 грн. (а.с. 73 том 1) за послуги по розповсюдженню рекламної інформації під час молочного конгресу.

Позивач оплатив ці рахунки-фактури кількома платежами за платіжними дорученнями:

- № 877 від 24.12.2021 на суму 66 000,00 грн. (а.с. 66 том 1);

- № 129 від 22.02.2022 на суму 66 000,00 грн. (а.с. 74 том 1);

- № 133 від 23.02.2022 на суму 2120,00 грн. (а.с. 77 том 1);

у всіх призначеннях платежів міститься посилання на оплату коштів за послуги за рахунком та Договором № 573/2021 від 06.12.2021.

Отже позивачем на користь відповідача за вказаним Договором було сплачено в загальній сумі 134 120,00 грн.

Заперечень і доказів проти неотримання вказаних коштів відповідач суду не надав.

За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 цього Кодексу).

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 цього Кодексу).

У відповідності до положень ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Спір між сторонами виник з того приводу, що в період 28.02-01.03.2022 року запланований Захід відповідачем не було проведено і позивач вважає, що він має право на повернення всіх сплачених грошових коштів та на нарахування інфляційних втрат на них за прострочення повернення.

Однак суд вважає, що правова позиція для стягнення спірних коштів позивачем не доведена належним чином, виходячи з наступного:

Главою 63 ЦК України визначено, що :

Стаття 901 ЦК - за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Стаття 902. Виконання договору про надання послуг

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Стаття 903. Плата за договором про надання послуг

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 904. Відшкодування виконавцеві фактичних витрат за договором про безоплатне надання послуг

За договором про безоплатне надання послуг замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у випадках, коли неможливість виконати договір про безоплатне надання послуг виникла з вини замовника або внаслідок непереборної сили.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 162 чинного ГПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Позивач вказав у позовній заяві, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Захід не був проведений (а.с. 3 том 1).

Кошти позивач вимагає повернути, оскільки послуги за договором йому не були надані (а.с. 4 том 1).

При цьому позивач не вимагає надання йому послуг на сплачені кошти і вважає, що відповідачка не понесла ніяких витрат на проведення Заходу, бо в свій час відповідачка пропонувала позивачу спрямувати всі перераховані кошти на волонтерську діяльність (а.с. 4-5 том 1).

Між сторонами немає спору в питанні про причини не проведення Заходу 28.02-01.03.2022 року у Київській області с. Березівка - цими причинами є виключно військова агресія рф проти України, яка розпочалася з 24 лютого 2022 року. З цієї дати на території України розпочалося введення воєнного стану.

Також між сторонами немає спору з приводу того, що ці обставини є форс-мажорними (обставини непереборної сили).

Сам позивач при зверненні до суду подав копію листа від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 (а.с. 88 том 1) Черкаської торгово-промислової палати України, якою підтверджується, що такі обставини, як військова агресія російської федерації проти України, що стала підставою для введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.22 № 64/2022, з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними, та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та /чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Оскільки сторонами спору в ході розгляду справи було підписано договір надання послуг № 573/2021 від 06.12.2021, то питання про наслідки дії обставин форс-мажору у відносинах сторін слід вирішувати з урахуванням умов цього договору.

Так, пунктами розділу 6 вказаного Договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання своїх обов`язків згідно даного Договору, якщо це невиконання стало наслідком обставин непереборної сили, що виникли після укладення Договору. При цьому термін виконання зобов`язань по Договору переноситься на час дії таких обставин.

Сторона, для якої створилась неможливість виконання зобов`язань по діючому Договору, зобов`язана повідомити іншу сторону про початок та завершення дії обставин, зазначених вище, терміново, але не пізніше 3 днів з моменту їх настання. Таке повідомлення повинно бути підтверджено документами Торгово-промислової палати протягом 20 робочих днів з моменту настання таких обставин. Несвоєчасне повідомлення про обставини непереборної сили лишає відповідну сторону права посилатися на них в майбутньому.

Якщо обставини непереборної сили будуть діяти більше 1 місяця, сторони цього Договору повинні прийняти рішення шляхом переговорів про зміну умов Договору.

У випадку, якщо проведення Заходу (визначеного розділом 1 цього Договору) буде унеможливлено форс-мажорними обставинами, передбаченими ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» - продовження карантину, викликаного поширенням на території України гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, спричиненої коронавірусом 5АК8-СоУ-2, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України, за умови продовження дії карантину на період проведення заходу, то Організатор звільняється від відповідальності за часткове чи повне невиконання своїх обов`язків згідно даного Договору. При цьому Сторони зобов`язуються на підставі письмової Додаткової угоди до цього Договору визначити нову дату проведення Заходу або розірвати цей Договір з урахуванням положень п. 10.1., 10.2. цього Договору.

З боку відповідача у справі суду 03.10.22 надано лист із сайту Торгово-промислової палати України про засвідчення форс-мажорних обставин, яким засвідчується, що ТПП України, враховуючи надзвичайно складу ситуацію, що склалася, ухвалила рішення спростити засвідчення процедури настання форс-мажорних обставин щоб позбавити зацікавлених осіб необхідності звернення до ТПП та збору пакету документів для цього. З цією метою на сайті ТПП України розміщено загальний офіційний лист ТПП від 28.02.22 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з доступом для друку. Цим листом може скористатися будь-яка особа, якої це питання стосується.

Суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що про настання форс-мажорних обставин (військова агресія рф проти України) позивачу було достеменно відомо, бо ця інформація є доступною, відомою широкому загалу, не пов`язаною із індивідуальними обставинами у відповідача і тому не потребує ніякого додаткового повідомлення з боку відповідача іншій стороні зобов`язання, тобто, позивачу.

З цих підстав суд приходить до висновку, що неповідомлення відповідачем позивача персонально та негайно про настання форс-мажорних обставин з 24.02.2022 у вигляді військової агресії на території України, не тягне за собою ніяких негативних наслідків як за прострочення інформування про настання таких обставин (п. 6.2. Договору).

Отже з матеріалів справи вбачається і сторонами не заперечується, що непроведення відповідачем заходу ХУ Міжнародного молочного конгресу сталося через об`єктивні і непереборні перешкоди, усунути які відповідач не мав ніякої можливості.

З цих підстав наслідки таких обставин для сторін слід в першу чергу регулювати умовами договору між ними.

Пункт 6.1. Договору говорить про те, що термін виконання зобов`язань за договором переноситься на весь час дії обставин непереборної сили.

Пункт 6.3. Договору говорить про те, що якщо обставини непереборної сили будуть діяти більше 1 місяця, то сторони договору повинні прийняти рішення шляхом переговорів про зміну умов договору.

Зміст п. 6.4. Договору не виключає можливість при будь-якій причині форс-мажорних обставин сторонам врегулювати відносини шляхом укладення додаткової угоди про нову дату проведення Заходу або розірвати цей договір з урахуванням п. 10.1 та 10.2. цього Договору.

Розділ 10 Договору містить такі умови:

10.1. Дійсний Договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін або на підставах, визначених законодавством України.

10.2. У випадку розірвання Договору за ініціативою Замовника, Організатор на протязі 10 банківських днів з дня підписання Угоди про дострокове розірвання Договору повертає Замовнику кошти, сплачені ним згідно умов даного Договору, за винятком витрат, що зазнав Організатор в зв`язку з виконанням даного Договору.

Позивач не вказав суду норму чинного законодавства, яка за виниклих між сторонами обставин дає можливість позивачу вимагати повернення всіх сплачених відповідачу коштів за непроведений захід.

Позивач у заявленому позові не ставить питання про розірвання між сторонами Договору.

За правилами ст. 651-653 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, спірне питання щодо повернення відповідачем позивачу коштів у сумі 134 120,00 грн. за участь у Заході, що не відбувся, повинно вирішуватися або за умовами Договору між сторонами або за правилами чинного законодавства щодо розірвання зобов`язання.

В обох випадках сторони повинні або досягнути згоди про зміну дати Заходу, або про розірвання договору із поверненням позивачу коштів за винятком витрат відповідача або розривати договір у судовому порядку з визначенням судом наслідків розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Жодна із цих обставин у відносинах сторін не настала.

При цьому суд вже вказував, що позивач не навів суду норму чинного законодавства, яка б давала право позивачу на повернення спірних коштів за наслідком самого лише факту не проведення Заходу 28.02-01.03.2022.

За приписами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однак за результатами вирішення спору суд приходить до висновку, що позивач правову підставу позову для стягнення з відповідача 134120,00 грн. не довів, тому вимоги про стягнення цих коштів до задоволення не підлягають.

З цих підстав не підлягають до задоволення і похідні вимоги про стягнення 14 283,78 грн. як інфляційні втрати за прострочення зобов`язання по ст. 625 ЦК України.

Відповідно положень ст.129 ГПК України, при відмові в задоволенні позову судові витрати у виді сплаченого судового збору покладаються на позивача.

Відповідач просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 22000,00 грн.

Дані вимоги полягають до повного задоволення, виходячи з такого:

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом п.1 ч.3 ст.123 та ст.126 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.27,30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17; додатковій постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 914/359/18.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

У відзиві на позов відповідач вказав, що на час подання відзиву адвокат надав послуг відповідачу на суму 10000,00 грн. і орієнтовні подальші витрати на професійну правничу допомогу будуть складати ще 10 000,00 грн. (а.с. 119).

В справу подано докази, що професійну правничу допомогу відповідачу надавав адвокат Наконечний В.Л., яким подано в справу копію ордера та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 102-103) та який особисто приймав участь у всіх судових засіданнях.

За умовами договору про надання правничої допомоги № 02/07-22 від 27.07.2022 (а.с. 201) Адвокатське об`єднання "Джі ен ес партнерс" в особі керуючого партнера Наконечного В.Л. зобов`язалося надавати ФОП Дикун О.Б. правничу допомогу. За цим договором правничу допомогу може надавати адвокат Наконечний В.Л. (п. 1.4. Договору).

Відповідачем 03.10.2022 надано у справу підписані електронними цифровими підписами Акт про надання послуг до Договору № 02/07-22 від 27.07.2022 між адвокатом Наконечним В.Л. та відповідачкою на суму 22 000,00 грн. Акт підписані без зауважень. До робіт віднесено, зокрема, ознайомлення із документами у справі, складення процесуальних документів, участь в засіданнях в межах розгляду справи № 925/694/22.

За умовами п. 4.3. Договору про надання правничої допомоги вартість погодинної ставки адвоката становить 2000 грн.

Розрахунок вартості послуг за професійну правничу допомогу вирахувано адвокатом з урахуванням цієї погодинної ставки.

Згідно ч. 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Велика Палата Верховного Суду, правові висновки якої є обов`язковими для врахування судом першої інстанції в силу частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Позивач не подав суду заперечень проти не співмірності заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу і суд не встановив, що надані адвокатом послуги не відносилися до справи. Всі правничі послуги в справі відповідачу надані адвокатом Наконечним В.Л.

У відповідності до п2) ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, які пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 22 000,00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Кет Україна" (ідентифікаційний код 36311976, м. Бориспіль, Київська область, вул. Привокзальна, 50) на користь фізичної особи - підприємця Дикун Тетяни Олегівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) -- 22000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 19 жовтня 2022

Суддя Н.М. Спаських