ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2022 р. Справа№ 910/21086/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Іоннікової І.А.

Розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс Країна» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі №910/21086/21 (суддя Павленко Є.В., м. Київ, повний текст рішення підписано - 03.05.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс Країна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливна компанія «Піт-Лейн»,

про стягнення 66 429,53 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс Країна» (далі - позивач/ТОВ «Люкс Країна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Паливна компанія «Піт-Лейн» (далі - відповідач /ТОВ «ПК «Піт-Лейн») 66 429,53 грн, з яких: 41 373,04 грн - інфляційні втрати, 15 718,67 грн - 3% річних, 9 337,82 грн - пеня.

Позовні вимоги мотивовані простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором №ЛК-ДТ -210920 від 21.09.2020, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7522/21, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 вже встановлено факт порушення відповідачем своїх зобов`язань по спірному правочину, а також стягнуто з відповідача пеню та компенсаційні виплати за період з 04.12. 2020 року по 11. 05. 2021 року. Позивач вказує, що рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/7522/21 виконано 29.11.2021 (постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №67597118), у зв`язку з чим позивачем за період 12.05.2021 року по 29.11.2021 року 3% річних у розмірі 15 718,67 грн, інфляційні втрати у розмірі 41 373,04 грн та нараховано пеню за період з 12.05.2021 року по 04.06.2021 року у розмірі 9 337,82 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі №910/21086/21 у позові відмовлено.

Мотивуючи своє рішення місцевий господарський суд встановив, що ні в тексті рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2014 року, ні в текстах постанов Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 року та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.02.2022 року у справі №910/7522/21 не вказано початкової та кінцевої дат періоду, за який в цій справі було стягнуто пеню, три проценти річних та інфляційні втрати. Оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами початкової та кінцевої дат визначених ним періодів для нарахування спірних сум штрафної санкції та компенсаційних виплат, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, ТОВ «Люкс Країна» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 року у справі №910/21086/21 скасувати та прийняти нове, яким стягнути з ТОВ «ПК «Піт-Лейн» на користь ТОВ «Люкс Країна» 66 429,53 грн, з яких: 41 373,04 грн - інфляційні втрати, 15 718,67 грн - три проценти річних, 9 337,82 грн - пеня. Вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга ТОВ «Люкс Країна» обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, - ст. 232 Господарського кодексу України та ст.ст. 9, 39 Закону України «Про виконавче провадження», а також порушенням норм процесуального права, а саме - ст.ст. 79, 86, 162, 164, 172, 176 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що у межах даної справи заявлено вимогу про стягнення пені та здійснено її розрахунок починаючи з 12.05.2021 року по 04.06.2021 року, в межах 6-місячного строку, встановленого п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Компенсаційні виплати нараховані позивачем за період з 12.05.2021 року по 29.11.2021 року, а саме по дату повного фактичного виконання рішення суду від 19.07.2021 року в справі №910/7522/21.

Заявник апеляційної скарги звертає увагу, що початкова дата періоду нарахування пені і компенсаційних виплат, а саме 12.05.2021 року, визначена позивачем з урахуванням тієї обставини, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 року в справі №910/7522/21 було стягнуто з відповідача розмір пені і суми компенсаційних виплат, нарахованих за період з 04.12.2020 року по 11.05.2021 року. Так скаржник зазначає, що у матеріалах даної справи наявні договір поставки, видаткові накладні та банківській виписки, акт звіряння взаєморозрахунків тощо, які надають можливість встановити початкову дату нарахування пені і виплат до моменту звернення із позовною заявою до суду.

На переконання скаржника, відсутність інформації в рішенні Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 року №910/7522/21 про періоди, за які стягнуто пеню і компенсаційні виплати, не може бути єдиною і основною підставою для відмови в захисті прав і законних інтересів позивача, а також не може звільняти відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в межах даної справи, тим більше, що факт порушення зобов`язання встановлений судовим рішенням.

Заявник апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції в межах даної справи мав можливість здійснити розрахунок пені та компенсаційних витрат, визначивши початковою датою період - дату відкриття виконавчого провадження у справі №910/7522/21, а саме з 13.05.2021.

Крім того, скаржник просив вирішити питання про розподіл судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходив.

Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не був обмежений у. своїх процесуальних правах надати відзив на апеляційну скаргу через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням, відтак, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений судом апеляційної інстанції, не подав відзив на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку, що неподання відповідачем відзиву не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2022 апеляційну скаргу ТОВ «Люкс Країна» на рішення Господарського суду міста Києва 03.05.2022 року у справі №910/21086/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Шаптала Є.Ю., Іоннікова І.А.

Апеляційна скарга ТОВ «Люкс Країна» подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Оскільки у суді апеляційної інстанції матеріали справи №910/21086/21 відсутні, тому ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 вирішено відкласти питання щодо відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення апеляційної скарги без руху до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/21086/21.

15.06.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/21086/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/21086/21; розгляд апеляційної скарги ТОВ «Люкс Країна» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі №910/21086/21 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (повідомлення із електронною копією ухвали Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 про відкриття провадження у справі, засвідченою електронно-цифровими підписами суддів, було надіслане судом на електронні адреси учасників справи, зазначені в матеріалах справи, що підтверджується роздруківкою електронного листування), а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 процесуальних строків на подачу заперечення на відзив, всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 року в справі № 910/7522/21, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 року, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.02.2022 та набрало законної сили 28.09.2021, встановлено, що 21.09.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір поставки нафтопродуктів № ЛК-ДТ-210920, відповідно до якого позивач зобов`язався передати в погоджені строки, а відповідач - прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі й додатках до нього, нафтопродукцію.

Вказаним рішенням встановлено, що на виконання умов цього договору в період з 04.12.2020 року по 02.03.2021 року позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 43 330 408,00 грн, що підтверджується видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи № 910/7522/21. Проте відповідач за поставлений товар у повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 946 751,60 грн. Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений товар у справі 910/7522/21, позивач просив суд стягнути з відповідача: 946 751,60 грн основного боргу, 295 089,43 грн пені, 67 881,19 грн трьох процентів річних, 140 298,77 грн інфляційних втрат, що нараховані по кожній видатковій накладній окремо, а також 32 000,00 грн штрафу.

У рішенні від 19.07.2021 року у справі № 910/7522/21суд дійшов висновку про те, відповідач порушив умови договору та положення статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим задовольнив вимогу про стягнення 946 751,60 грн основного боргу. Суд також встановив, що положення вказаної угоди не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в статті 232 Господарського кодексу України, тому нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом шести місяців.

Щодо штрафних санкцій та компенсаційних виплат судом у вказаному рішенні зазначено, що останнім перевірено наданий позивачем розрахунок пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та штрафу і встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку у визначенні розміру пені та трьох процентів річних. Однак заявлені до стягнення суми були задоволені в повному обсязі, оскільки їх розмір не перевищував обчислені судом розміри.

Таким чином, рішенням суду від 19.07.2021 року позовні вимоги ТОВ «Люкс Україна» задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивача: 946 751,60 грн основного боргу, 295 089,43 грн пені, 67 881,19 грн трьох процентів річних, 140 298,77 грн інфляційних втрат, 32 000,00 грн штрафу та 22 230,32 грн судового збору.

У грудні 2021 року ТОВ «Люкс Країна» звернулося до Господарського суду міста Києва з даним позовом до ТОВ «ПК «Піт-Лейн» про стягнення 9 337,82 грн пені, нарахованої на вказану суму основного боргу в період з 12.05.2021 року по 04.06.2021, а також 41 373,04 грн інфляційних втрат та 15 718,67 грн, 3% річних нарахованих на суму основного боргу в період з 12.05.2021 року по 29.11.2021 року.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції,, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі №910/21086/21 не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), що кореспондується зі ст.509 ЦК України, у силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 року в справі №910/7522/21, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 року, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.02.2022 позов задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивача: 946 751,60 грн основного боргу, 295 089,43 грн пені, 67 881,19 грн трьох процентів річних, 140 298,77 грн інфляційних втрат, 32 000,00 грн штрафу та 22 230,32 грн судового збору.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ураховуючи положення ч. 4 ст. 75 ГПК України та наявність рішення від 19.07.2021 у справі №910/7522/21, яке набрало законної сили, факт поставки позивачем товару за договором № ЛК-ДТ-210920 від 20.09.2020 та факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання з оплати отриманого товару не підлягає повторному доказуванню.

Захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом (ч. 2 ст. 20 ГК України)

Згідно з ч.1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата пені.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 9.2. спірного договору в разі несвоєчасної оплати товару (не оплати) покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період несвоєчасної оплати (неоплати) за кожен день прострочення від суми невиконаного грошового зобов`язання.

В обґрунтування своїх позовних вимог ТОВ «Люкс Україна» зазначило, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 року в справі №910/7522/21 вже встановлено факт порушення відповідачем своїх зобов`язань по спірному правочину, а також стягнуто з відповідача пеню та компенсаційні виплати за період з 04.12.2020 року по 11.05.2021 року.

Так, згідно із ч. 2 ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини першої статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Правовий аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що пеня та 3% річних можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені та 3% річних.

Однак як вірно встановив суд першої інстанції, що ані в тексті рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 року, ані в текстах постанов Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 року та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.02.2022 року у справі №910/7522/21 не вказано початкової та кінцевої дат періоду, за який в цій справі було стягнуто пеню, три проценти річних та інфляційні втрати.

Інші докази, які б надали можливість суду визначити початкову та кінцеву дати вказаного періоду, у матеріалах даної справи відсутні.

Крім того, позивач зазначив, що оскільки рішення суду в справі №910/7522/21, на його думку, фактично виконане 29.11.2021, що підтверджується наявною в матеріалах даної справи відповідною копією постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 67597118, тому відповідачем здійснено донарахування компенсаційних виплат включно до вказаної дати.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми), дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно зі статтею 1 вказаного закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Фінансова звітність - це звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Зі змісту постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.11.2021 року ВП №67597118 вбачається, що рішення суду №910/7522/21 фактично виконано в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 9 ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Вказане спростовує доводи заявника апеляційної скарги про те, що фактично рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/7522/21 було виконано 29.11.2021 року, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при здійснені розрахунку річних та пені, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та річних. (Близька за змістом правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №910/13064/17, від 13.06.2018 у справі №922/1008/16, від 27.05.2019 у справі №910/20107/17, від 25.02.2020 у справі №910/2615/18).

Разом із цим, у даній постанові відсутня будь-яка інформація про конкретну дату фактичного виконання рішення суду від 19.07.2021 року №910/7522/21. Надані позивачем копії банківських виписок також не містять цих даних. Немає у цих банківських виписках також і посилань на відповідне виконавче провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу №905/600/18 у постанові від 05.07.2019 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.

При цьому, передбачене статтею 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Однак, як зазначалось вище позивачем не було доведено належними та допустимими доказами початкової та кінцевої дат визначених позивачем періодів для нарахування спірних сум штрафної санкції та компенсаційних виплат.

При цьому у позовні заяві позивач визначає початкову дату нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат - 12.05.2021, у той же час, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості визначити початкову дату нарахування для інфляційних втрат, 3% річних та пені - 13.05.2022 (дата відкриття провадження у справі).

Відповідно до ч. 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами початкової та кінцевої дат визначених ним періодів для нарахування спірних сум штрафної санкції та компенсаційних виплат.

Покликання скаржника на на правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2020 у справі №916/4693/15 не підлягає врахуванню в даній справі, оскільки обставини цієї справи суттєво різняться з обставинами в справі №916/4693/15.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Що стосується прийняття доказів у суді апеляційної інстанції, згідно з приписами частини третьої статті 269 ГПК докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі № 906/612/17, від 22.08.2018 у справі №910/19776/17, від 05.12.2018 у справі №910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Отже, враховуючи ч. 3 ст. 269 ГПК України, ст. 80, п.п. 5. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України докази позивач мав би надати суду, у даному випадку розрахунок інфляційних втрат, пені та 3% річних або зазначити причини неможливість подання таких доказів, а також навести докази, пояснення, в чому полягала неможливість їх подання тощо.

Однак, як убачається із апеляційної скарги позивача остання не містить обґрунтованості щодо не можливості подання розрахунків інфляційних втрат, пені та 3% річних до суду першої інстанції із наведенням поважності причин, які полягала в їх неможливості подання.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу й на те, що відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - позивача ). При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак, під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не повідомляв суд про наявність розрахунку інфляційних втрат, пені та 3% річних та/або про неможливість надання суду таких доказів.

Таким чином, позивачем не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції розрахунку/розрахунків інфляційних втрат, пені та 3% річних, які долучені до справи на стадії апеляційного розгляду, як не надано і доказів неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі №910/21086/21, та, відповідно, апеляційна скарга «Люкс Країна» є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі №910/21086/21 покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 8, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс Країна» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі №910/21086/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21086/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Є.Ю. Шаптала

І.А. Іоннікова