ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"19" жовтня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1822/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу №916/1822/22

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (65029, м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б, )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства ВФ Україна (вул. Лейпцизька, № 15, м. Київ, 01601, )

про стягнення 47 315,01 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

Позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради, звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 6788,93 грн. та неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди у розмірі 40526,08 грн.

2. Короткий зміст аргументів учасників справи.

2.1. Аргументи Позивача.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» було укладено договір оренди від 18.07.2013 № ТГО-296/13 на об`єкт оренди, загальною площею 2,0 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 57 (частина крівлі будівлі ЦТП № 64).

В подальшому, керуючись рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 № 1962-VII «Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 № 56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси», рішенням Одеської міської ради від 26.07.2017 № 2284 - VII «Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси», та на підставі акта приймання - передачі від 16 квітня 2018 року, сторони, за взаємною згодою уклали додатковий договір від 16.04.2018 № 1 та внесли зміни до договору оренди у преамбулі та розділі «Місцезнаходження сторін» в частині зміни назви орендодавця з «Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради» та назви орендаря з «Приватне акціонерне товариство «МТС Україна» на «Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», продовжено термін дії договору до 01.06.2018.

Наразі позивач зазначає, що, враховуючи відсутність заперечення орендодавця та балансоутримувача об`єкта оренди (КП «Теплопостачання міста Одеса») щодо припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, строк дії вказаного договору було автопролонговано до 09.03.2020.

Між тим як вказує позивач, відповідно до вимог ч. 4 ст. 284 ГК України, ст. 764 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального манна» (у редакції чинній до 01.02.2020) 26.02.2020 листом № 01-13/681 було проінформовано орендаря, що строк дії договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-296/13 закінчується 09.03.2020 та запропоновано сплатити заборгованість з орендної плати та здійснити фактичне повернення співробітникам Департаменту за актом приймання-передачі об`єкта оренди, загальною площею 2,0 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 57. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення даний лист отримано орендарем 02.03.2020, однак зазначені у повідомленні вимоги станом на 08.12.2021 не виконані відповідачем.

При цьому, посилаючись на п. 2.2. та п. 2.4. договору, позивач стверджує, що ПрАТ «ВФ Україна» не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання у частині сплати орендної плати, що є порушенням умов договору оренди (щодо сплати орендної плати своєчасно та у повному обсязі). В порушення вищенаведених приписів законодавства та умов договору (п. 2.2, 2.4), орендар не сплачує орендну плату у повному обсязі за користування об`єктом оренди, внаслідок чого станом на дату закінчення строку дії наявна заборгованість з орендної плати у розмірі 6788,93 грн, яка є несплаченою станом на подання позовної заяви.

Як наголошує позивач, 30.01.2020 на адресу Департаменту надійшло звернення КП «Теплопостачання міста Одеса» від 28.01.2020 № 02-01-01-37 щодо підписання угод про зарахування зустрічних однорідних вимог між КП «Теплопостачання міста Одеса» та ПрАТ «ВФ Україна» за договорами оренди: від 02.11.2009 № ТГО-568/09, від 01.01.2010 № ТГО-74/10, від 18.07.2013 № ТГО-293/13, від 18.07.2013 № ТГО-294/13, від 18.07.2013 № ТГО-296/13, від 18.07.2013 № ТГО-297/13, від 18.07.2013 № ТГО-292/13, від 18.07.2013 № ТГО-291/13.

Водночас, позивач зауважує, що згідно з п. 25 рішення Одеської міської ради від 12.12.2018 № 3991-VII «Про бюджет міста Одеси на 2019 рік» та п. 26 рішення Одеської міської ради від 12.12.2019 № 5453-VII «Про бюджет міста Одеси на 2020 рік» у разі передачі в оренду Департаментом майна, балансоутримувачем якого є комунальне підприємство, загальна площа якого перевищує 200 кв.м на одного балансоутримувача, 95% коштів за оренду є джерелом доходів відповідного комунального підприємства та використовуються на поповнення власних обігових коштів підприємства балансоутримувача.

Позивач, звертаючи увагу на положенням ч. 1 ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 6 ст. 45 Бюджетного кодексу України, наголошує, що відповідно до п. 1.3 статуту КП «Теплопостачання міста Одеси» засновником підприємства є Одеська міська рада, а діючим законодавством України заборонено зарахування зустрічних однорідних вимог у вигляді взаємозаліків у негрошовій формі.

В свою чергу, листом від 27.02.2020 № 01-13/718 балансоутримувача - КП «Теплопостачання міста Одеси» було повідомлено, що Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ, а з 01.02.2020 - Законом «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, не передбачено прямої норми щодо можливості погашення заборгованості з орендної плати шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, та ПрАТ «ВФ України» є боржником перед Департаментом комунальної власності Одеської міської ради за договорами оренди від 02.11.2009 № ТГО-568/09, від 01.01.2010 № ТГО-74/10, від 18.07.2013 № ТГО-293/13, від 18.07.2013 № ТГО-294/13, від 18.07.2013 № ТГО-296/13, від 18.07.2013 № ТГО-297/13, від 18.07.2013 № ТГО-292/13, від 18.07.2013 № ТГО-291/13, та у подальшому буде вжиті заходи зі стягнення вказаної заборгованості.

Окрім того, наголошуючи що строк дії договору було автопролонговано до 09.03.2020, позивач вважає, що за період з 10.03.2020 до 30.11.2021 зазначений об`єкт, загальною площею 2,0 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 57, використовувався Приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» без належних правових підстав.

У зв`язку з цим, враховуючи закінчення 09.03.2020 року дії договору оренди та неповернення відповідачем за актом приймання-передачі об`єкта оренди, на переконання позивача, з відповідача підлягає стягненню неустойка за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення, що за період з 10.03.2020 по 30.11.2020 складає 40526,08 грн.

Додатково позивач повідомив, що з метою досудового врегулювання спору Департаментом була направлена претензія від 26.02.2020 № 01-13/680.

У письмових поясненнях позивач зазначим, що додатковим договором № 1 від 16.04.2018 (підпункт 2.2. пункту 2 «Порядок розрахунків») визначено, що орендну плату з 16.04.2018 орендар перераховує на поточний рахунок орендодавця - Департамент комунальної власності Одеської міської ради, яким здійснюється розподіл щомісячної орендної плати та її подальше перерахування на рахунок балансоутримувача - КП «Теплопостачання міста Одеси» у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет на відповідний рік.

Враховуючи викладене вище, на думку позивача, ПрАТ «ВФ Україна» відповідно до умов договору оренди зобов`язано сплачувати щомісячно орендні платежі до 15 числа поточного місяця у повному обсязі на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, які надалі орендодавець перерозподіляє відповідно до порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

Водночас, позивач зауважує, що як вбачається із наданої інформації та документів відповідачем, припинення зобов`язання в частині сплати орендної плати перед балансоутримувачем, між ПрАТ «ВФ Україна» та КП «Теплопостачання міста Одеси» відбулося внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог у вигляді взаємозаліків у негрошовій формі.

При цьому позивач наголошує, що листом від 27.02.2020 № 01-13/718 балансоутримувача - КП «Теплопостачання міста Одеси» було повідомлено, що Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ, а з 01.02.2020 - Законом «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, не передбачено прямої норми щодо можливості погашення заборгованості з орендної плати шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог та ПрАТ «ВФ України» є боржником перед Департаментом комунальної власності Одеської міської ради за договорами оренди від 02.11.2009 № ТГО-568/09, від 01.01.2010 № ТГО-74/10, від 18.07.2013 № ТГО-293/13, від 18.07.2013 № ТГО-294/13 від 18.07.2013 № ТГО-296/13, від 18.07.2013 № ТГО-297/13, від 18.07.2013 № ТГО-292/13, від 18.07.2013 № ТГО-291/13 та у подальшому буде вжито заходи зі стягнення вказаної заборгованості.

Позивач, посилаючись на ч. 1 ст. 17 та на ч. 7 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вважає, що доцільність укладення договорів про зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі існуючої заборгованості, що виникла на підставі договорів оренди об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, відноситься до виключної компетенції Одеської міської ради.

Таким чином, на думку позивача, орендар є боржником перед орендодавцем у зв`язку з невиконанням належним чином взятих на себе зобов`язання у частині сплати орендної плати, що є порушенням умов договору оренди, визначених в п.п. 2.2, 2.4 договору (щодо сплати орендної плати своєчасно та у повному обсязі). В порушення вищенаведених приписів законодавства та умов договору (п. 2.2, 2.4) не сплачує орендну плату у повному обсязі за користування об`єктом оренди, внаслідок чого станом на дату закінчення строку дії наявна заборгованість з орендної плати у розмірі 6788,93 грн., яка є несплаченою станом на 21.09.2022.

Щодо строку дії договору оренди від 18.07.2013 р. № ТГО -296/13 позивач зазначає, що відповідно до умов зазначеного трьохстороннього договору оренди за погодженням усіх сторін договору встановлено строк дії договору оренди з 16.04.2018 до 01.06.2018, а саме на 47 календарних днів.

Додатково позивач наголосив, що враховуючи відсутність заперечення орендодавця та балансоутримувача об`єкта оренди щодо припинення або зміни умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, строк дії договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-296/13 неодноразово було автопролонговано на 47 календарних днів до 09.03.2020.

Водночас, за ствердженням позивача, з огляду на отримання відповідачем претензії Департаменту комунальної власності Одеської міської ради № 01-13/681 від 26.02.2020, то він 02.03.2020 належним чином у відповідності до діючого законодавства проінформований щодо закінчення строку дії договору оренди 09.03.2020, а тому орендар був обізнаний щодо закінчення строку дії договору оренди та обов`язку повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі.

Крім того позивач зауважує, що заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах та потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

2.2. Аргументи Відповідача.

Відповідач у своїх заявах по суті підтверджує, що 18.07.2013 між КП «ТМО» та ПрАТ «МТС Україна» укладено договір оренди № ТТО-296/13, де об`єктом оренди є частина крівлі будівлі ЦТП № 64, загальною площею 2,0 кв.м, розташованої за адресою: м.Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 57. Так, за актом приймання-передачі від 18.07.2013 орендодавець передав орендарю об`єкт оренди, який знаходиться у комунальної власності та перебуває на балансі КП «ТМО», під розміщення телекомунікаційного обладнання.

В подальшому відповідно до рішення Одеської міської ради від 26.07.2017 № 2284-VІІ «Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси» було визначено, що орендодавцем комунального майна, переданого на баланс комунальних підприємств виступає Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідач зазначає, що 16 квітня 2018 року за ініціативою позивача було укладено додатковий договір № 1 про внесення змін до договору, яким змінено орендодавця - КП «ТМО» на Департамент комунальної власності Одеської міської ради та орендаря на ПрАТ «ВФ Україна». При цьому, КП «ТМО» визначено у вказаному додатковому договорі як балансоутримувач. Одночасно даною додатковою угодою продовжено термін дії договору до 01 червня 2018 року (п. 1.1., п. 1.3. додаткового договору).

Окрім того, відповідач додає, що додатковим договором доповнено підпункт 2.2. п. 2 договору щодо порядку розрахунків, а саме було визначено, що з 01.01.2018 орендар перераховує орендну плату у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

Водночас відповідач звертає увагу, що згідно пункту 27 рішенням Одеської міської ради № 2733-VІІ від 14.12.2017 «Про бюджет міста Одеси на 2018 рік» встановлено, що у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім КП «Міжнародний аеропорт Одеса», та коли сумарна площа нерухомого майна, яке передається в оренду не перевищує 200 кв.м., договори оренди укладаються департаментом комунальної власності Одеської міської ради, та орендні платежі розподіляються орендарем у наступному порядку:

- 95 відсотків коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства - балансоутримувача;

- 5 відсотків, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в управлінні Державної казначейської служби у м. Одесі Одеської області, в порядку, визначеному п. 26 даного рішення.

Викладене, на думку відповідача, свідчить про те, що у КП «ТМО» як у балансоутримувача майна, на підставі зазначеного нормативного акту органу міського самоврядування та договору виникло право на отримання частки щомісячних орендних платежів у розмірі 95 % коштів за оренду майна, переданого відповідачу.

Водночас, на переконання відповідача, з внесенням зазначених змін до договору у орендаря виник обов`язок самостійно проводити розподіл щомісячної суми орендної плати та перераховувати її в визначених частинах безпосередньо на рахунок балансоутримувача майна - КП «ТМО» та орендодавця - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у порядку, встановленому рішенням Одеської міської ради.

В свою чергу, окрім зобов`язання ПАТ «ВФ Україна» по оплаті орендної плати на користь балансоутримувача - КП «ТМО», у останнього були зобов`язання перед ПрАТ «ВФ Україна» за окремими договірними відносинами для задоволення потреб у передачі інформації пристроями, які зчитують та передають дані з вузлів обліку (природного газу, теплової енергії, тощо).

Зокрема, sim-картки оператора ПАТ «ВФ Україна» встановлені у пристроях передачі інформації (модемах) на:

- вузлах обліку газу котелень підприємства (відповідно до вимог пунктів 1,2 глави 3 розділу X «Кодексу газорозподільних систем», затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2494);

- вузлах обліку теплової енергії котелень підприємства (для оперативного контролю справного стану приладів та коректної роботи котельні);

- вузлах обліку споживання теплової енергії у житлових будинках (для контролю споживання теплової енергії);

- приладах обліку підживлення районних та квартальних котелень;

- котельнях, які обладнані диспетчерськими системами.

Як вказує відповідач, у КП «ТМО» рахувалася заборгованість перед ПАТ «ВФ Україна» за договором про надання послуг № СА-№ 13/ТМО-16/17 від 10.02.2017, яку у певний період КП «ТМО» не могло погасити через арешти, накладені органами Державної виконавчої служби на рахунки підприємства, і вона могла стати підставою для відключення КП «ТМО» від обслуговування пристроїв зчитування інформації з вищезазначених вузлів обліку (природного газу, теплової енергії тощо), що унеможливило б належну підготовку до майбутнього опалювального періоду, з огляду на що, між КП «ТМО» та ПАТ «ВФ Україна» були проведені заліки зустрічних однорідних вимог.

Відтак, як пояснює відповідач, 95-тивідсоткова частка КП «ТМО» від коштів за оренду майна за договором є джерелом доходів підприємства та використовується на поповнення власних обігових коштів, тому заборона передбачена Бюджетним кодексом України, зокрема у п. 6 ст. 45, на проведення розрахунків з бюджетом у негрошовій формі шляхом взаємозаліку, не стосується КП «ТМО». Зазначені кошти, на думку відповідача, належать КП «ТМО» та не підлягають перерахуванню до бюджету, а також на розрахункові рахунки Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідач зазначає, що враховуючи обставину, що зустрічні однорідні вимоги КП «ТМО» та ПАТ «ВФ Україна» не підпадають під випадки, встановлені у ст. 602 Цивільного кодексу України, то проведення взаємозаліку є цілком законним та обґрунтованим.

Поряд з цим відповідач наголошує, що 16.04.2018 за ініціативою позивача було укладено додатковий договір № 1 про внесення змін до договору, яким змінено орендодавця, орендаря та продовжено термін дії договору до 01.06.2018, проте первісний термін дії договору був встановлений з 18.07.2013 до 18.06.2016, тобто на 2 роки та 11 місяців.

Між тим, з огляду на п. 7.8. договору, на думку відповідача, з 18.06.2016 відбулося продовження терміну дії договору знову на 2 роки та 11 місяців, тобто, по 18.05.2019.

Водночас відповідач зауважив, що під час автоматичного продовження терміну дії договору згідно пункту 7.8. (з 18.06.2016 по 18.05.2019) позивач, укладаючи додатковий договір № 1, продовжив термін дії договору до 01.06.2018 (п. 1.1., п. 1.3. додаткового договору), але фактично скоротив термін його дії. Отже, на думку відповідача, новий термін дії договору був встановлений вже з 18.06.2016 по 01.06.2018 (2 роки, 11 місяців, 14 днів).

Відповідач зазначає, що сторонами не вносилися зміни в редакцію пункту 7.8. договору, яка визначає, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. За таких обставин, відповідач вважає, що процедура припинення договору повинна відбуватися шляхом направлення письмової заяви протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, тобто, в період з 01.06.2018 по 01.07.2018.

Водночас, відповідач наголошує, що позивач направив у лютому 2020 року листа від 26.02.2020 № 01-13/683 про закінчення строку дії договору з 09.03.2020, що ,на думку відповідача, з огляду на вимоги пункту 7.8 договору, є вочевидь порушенням процедури його припинення.

Отже, за висновком відповідача, у період з 01.06.2018 по 01.07.2018 договір не був припинений належним чином, з огляду на що, у 2018 році на підставі п. 7.8. договору строк його дії було продовжено ще на 2 роки 11 місяців 14 днів, тобто до 15 травня 2021 року (з подальшою пролонгацією). В свою чергу, оскільки дія договору, на переконання відповідача, не припинена, то відсутні правові підстави для застосування ч. 2 ст. 785 ЦК України щодо сплати орендарем неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

На підставі викладеного, враховуючи належне виконання в повному обсязі умов договору, відповідач вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог.

У запереченнях на письмові пояснення відповідач, окрім раніше зазначеного, зазначає, що, вважає письмові пояснення позивача необґрунтованими, маніпулятивними та такими, що не дають підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік, позивач здійснює у відповідності до пункту 27 рішенням Одеської міської ради №2733-VIІ від 14.12.2017 «Про бюджет міста Одеси на 2018 рік» та у співвідношенні як зазначив сам позивач: 95 відсотків коштів за оренду майна на рахунок комунального підприємства - балансоутримувача; 5 відсотків на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Інших рішень ОМР не приймалося, додаткових угод не підписувалось, отже, на думку відповідача, ним виконі всі зобов`язання за договором та вимоги законодавства.

Щодо недоцільності здійснення зарахування зустрічних вимог між відповідачем та третьою особою відповідач наголосив, що як за договором про надання послуг № СА-№13/ТМО-16/7 від 10.02.2017 так і за договором оренди № ТГО-296/13 від 18.07.2013 розрахунок за зобов`язаннями здійснюється в грошовій формі, одже вимоги є однорідними та підлягають взаємозарахуванню у відповідності до ст. 601 ЦК України, а відсутність будь-якої заборгованості, в свою чергу, підтверджено актом звірки.

Окрім того, за ствердженням відповідача, ані претензія від 09.03.2020, ані від 28.07.2020 не припиняють дію укладених та підписаних умов договору.

При цьому відповідач зазначає, що позивач вимагає від позивача вже сплачені за договором оренди № ТГО-292/13 від 18.07.2013 грошові вимоги, тобто вимагає подвійної сплати орендних платежів затим самим договором.

2.3. Аргументи Третьої особи.

Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси», серед іншого, зазначає, що розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

КП «ТМО» звертає увагу суду на те, що згідно пункту 27 рішенням Одеської міської ради № 2733-VII від 14.12.2017 «Про бюджет міста Одеси на 2018 рік» встановлено, що у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім КП «Міжнародний аеропорт Одеса», та коли сумарна площа нерухомого майна, яке передається в оренду перевищує 200 кв.м, договори оренди укладаються департаментом комунальної власності Одеської міської ради, та орендні платежі розподіляються орендарем у наступному порядку:

- 95 відсотків коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства - балансоутримувача;

- 5 відсотків, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в управлінні Державної казначейської служби у м. Одесі Одеської області, в порядку, визначеному п. 26 даного рішення.

Викладене свідчить, що у КП «ТМО» як у балансоутримувача майна, на підставі зазначеного нормативного акту органу міського самоврядування та договору, виникло право на отримання частки щомісячних орендних платежів у розмірі 95% коштів за оренду майна, переданого відповідачу.

Щодо розрахунків між відповідачем та третьою особою, КП «ТМО» пояснило, що з внесенням зазначених змін до договору в орендаря виник обов`язок самостійно проводити розподіл щомісячної суми орендної плати та перераховувати її в визначених частинах безпосередньо на рахунок балансоутримувача майна КП «ТМО» та орендодавця - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у порядку, встановленому рішенням Одеської міської ради.

КП «ТМО» підтверджує, що окрім зобов`язання ПАТ «ВФ Україна» по оплаті орендної плати на користь балансоутримувача - КП «ТМО», у третьої особи були зобов`язання перед ПАТ «ВФ Україна» за окремими договірними відносини для задоволення потреб у передачі інформації пристроями, які зчитають та передають дані з вузлів обліку (природного газу, теплової енергії, тощо).

КП «ТМО» також пояснило, що в нього рахувалася заборгованість перед ПАТ «ВФ Україна» за договором про надання послуг № СА-№ 13/ТМО-16/17 від 10.02.2017, яку у певний період КП «ТМО» не могло погасити через арешти, накладені органами Державної виконавчої служби на рахунки підприємства, і вона могла стати підставою для відключення КП «ТМО» від обслуговування пристроїв зчитування інформації з вищезазначених вузлів обліку (природного газу, теплової енергії тощо), що унеможливило б належну підготовку до майбутнього опалювального періоду. З огляду на це між КП «ТМО» та ПАТ «ВФ Україна» - відповідачем у справі, були проведені заліки зустрічних однорідних вимог.

Як вже зазначено вище 95-тивідсоткова частка КП «ТМО» від коштів за оренду майна за договором є джерелом доходів підприємства та використовується на поповнення власних обігових коштів, тому заборона передбачена Бюджетним кодексом України, зокрема у п. 6 ст. 45, на проведення розрахунків з бюджетом у негрошовій формі шляхом взаємозаліку, не стосується КП «ТМО». Зазначені кошти належать КП «ТМО» та не підлягають перерахуванню до бюджету, а також на розрахункові рахунки Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

На думку КП «ТМО», враховуючи, що зустрічні однорідні вимоги КП «ТМО» та ПАТ «ВФ Україна» не підпадають під випадки, встановлені у ст. 602 Цивільного кодексу України, то проведення взаємозаліку є цілком законним та обґрунтованим. Наразі третя особа зазначає, що в КП «ТМО» рахується переплата ПАТ «ВФ Україна» за договором на суму 1359,83 грн.

Щодо продовження дії договору оренди КП «ТМО» вказує, що з огляду на укладення між сторонами додаткового договору, а також недотримання позивачем вимог пункту 7.8 договору, процедура припинення договору є порушеною, із чого випливає, що у період з 01.06.2018 по 01.07.2018 договір не був припинений належним чином.

Так, КП «ТМО» додає, що у 2018 році на підставі п. 7.8. договору строк його дії було продовжено ще на 1 рік 11 місяців 14 днів, тобто до 15 травня 2020 року (з подальшою пролонгацією). Процедура припинення договору повинна відбуватися шляхом направлення письмової заяви протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору.

Водночас, КП «ТМО» зазначає, що оскільки дія договору не припинена, то і не має правових підстав для застосування ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України щодо сплати орендарем неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Інші заяви по суті до суду не надходили.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2022 року позовна заява вх. № 1887/22 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.08.2022 позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вх.№1887/22 від 03.08.2022) залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

08.08.2022 від позивача надійшла заява про усунення недоліків (вх.№16672/22), із змісту якої вбачається усунення недоліків встановлених ухвалою суду від 08.08.2022.

Частиною 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

За змістом ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

18.08.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№1887/22) до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу № 916/1822/22 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін.. Запропоновано відповідачу подати відзив на позов із врахуванням вимог ст.165 ГПК України в строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвала Господарського суду Одеської області від 18.08.2022 у справі № 916/1822/22 направлялась учасникам справи в порядку, визначеному положеннями Господарського процесуального кодексу України, зокрема, позивачу на офіційну адресу електронної пошти, зазначену ним в позовній заяві, а відповідачу, за адресою, вказаною в позовній заяві (вул. Лейпцизька, № 15, м. Київ, 01601 яка є його місцезнаходженням, що зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), про що свідчить відтиск штампу вихідної кореспонденції на зворотньому боці четвертої сторінки ухвали з зазначенням адреси відповідача, рекомендованим листом з повідомленням про вручення з позначкою на конверті «Судова повістка».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

30.08.2022 за вх. № 14098/22 на адресу суду повернуто рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке направлялося на адресу відповідача, з відміткою про вручення позивачу поштового відправлення 26.08.2022.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

13.09.2022 від відповідача на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 19251/22), який судом прийнятий до розгляду та разом із доданими до нього документами долучений до матеріалів справи.

Того ж дня, відповідачем до суду подано клопотання (вх. № 19255/22) про залучення КП «Теплопостачання міста Одеси» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, а також уточнений відзив на позов (вх. № 19443/22), який судом також долучений до матеріалів справи.

20.09.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області залучено до участі у справі № 916/1822/22 КП «Теплопостачання міста Одеси» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

27.09.2022 позивачем були надані до суду письмові пояснення (вх. № 20866/22) в порядку ст. 42 ГПК України, які судом були прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи разом із доданими документами.

29.09.2022 від Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» надійшли до суду заперечення (вх. № 21163/22) на письмові пояснення позивача, які долучені до матеріалів справи та враховані судом.

Окрім того, 29.09.2022 третьою особою подано до суду письмові пояснення щодо позовної заяви (вх. № 21198/22), які також судом враховані при розгляді справи та долучені до матеріалів справи.

07.10.2022 ПрАТ «ВФ Україна» подано до суду лист (вх. № 22006/22) про залучення документів до матеріалів справи № 916/1822/22.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Слід також відзначити, що у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своєї позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Під час судового розгляду, відповідно до ст.ст. 209, 210 ГПК України, судом були з`ясовані всі обставини на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, а також судом були безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

19.10.2022 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

4. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

18.07.2013 між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» (орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» укладено договір оренди № ТГО-296/13, відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування об`єкт оренди загальною площею 2,0 кв.м, яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 57 (Частина крівлі будівлі ЦТП № 64) (об`єкт оренди).

Відповідно до п. 1.2. договору передача в оренду об`єкта, зазначеного у п.1.1. цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Розпорядження міського голови від 11.07.2013 № 726-01р «Про передачу в оренду Приватному акціонерному товариству «МТС Україна» частини дахів центральних теплових пунктів, що розташовані в м. Одеса».

В п. 1.3. договору встановлено термін дії договору оренди: з 18.07.2013 до 18.06.2016.

Згідно положень п. 2.1. договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 року з наступними змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради і виконкому Одеської міської ради.

За орендоване нерухоме майно орендар, зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 402,70 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Орендна плата з урахуванням податку на додану вартість складає 483,24 грн., ПДВ 80,54 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства (п. 2.2. договору).

Сторони у п. 2.4. договору погодили, що орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Згідно п. 3.2. договору орендодавець має право виступати з ініціативою щодо розірвання договору оренди у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків, передбачених цим договором, у тому числі несплати орендної плати на протязі 3-х місяців поспіль.

Орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду об`єкт оренди згідно з п. 1.1. цього договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами (п. 3.3. договору).

Сторони у п. 5.3. договору передбачили, що у разі невнесення орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди. Також орендодавець має право відмовитись від договору оренди у разі невикористання орендарем об`єкту оренди за його профільним призначенням в порядку передбаченому цим договором та законодавством України. У разі відмови орендодавця від договору оренди. Договір є розірваним з моменту укладення акту приймання-передачі орендованого приміщення.

Відповідно до п. 7.5. договору, його зміна або розірвання можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вноситься до договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається.

Згідно п. 7.7. договору після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право на його продовження на нових умовах, у разі належного виконання ним умов договору та за відсутності у орендодавця наміру щодо передачі об`єкта оренди на наступний термін на конкурсних засадах.

Згідно положень п. 7.8. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що 18.07.2013 сторонами складено акт приймання-передачі до договору оренди № ТГО-296/13, відповідно до якого, КП «Теплопостачання міста Одеси» передало, а ПрАТ «МТС Україна» прийняло в строкове платне користування частину покрівлі будівлі ЦТП № 64 площею 2,0 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 57, та перебуває на балансі КП «Теплопостачання міста Одеси», під розміщення телекомунікаційного обладнання.

В подальшому, 16.04.2018 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ПрАТ «ВФ Україна» було укладено додатковий договір № 1 про внесення змін до вказаного договору оренди від 18 липня 2013р. № ТГО-296/13, згідно якого сторони, за взаємною згодою сторін домовились внести наступні зміни:

1.1. Керуючись рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 року № 1962 - VII «Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської рад від 27.06.2006 року № 56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси», рішенням Одеської міської ради від 26.07.2017 № 2284 - VII «Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси», та на підставі акту приймання - передачі від 16 квітня 2018 р. у преамбулі та розділі «Місцезнаходження сторін» договору назву орендодавця змінено на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради».

1.2. У преамбулі цього договору назву орендаря змінено на «Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна».

1.3. Пункт 1.3. розділу «Предмет договору» доповнено наступним: « 1.3. Продовжити термін дії цього договору до 01 червня 2018 року».

1.4. Підпункт 2.2. пункту 2. «Порядок розрахунків» договору доповнено наступним: «З 01.01.2018 Орендар перераховує орендну плату, у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ на поточний рахунок департаменту комунальної власності Одеської міської ради: № 1909, банк одержувача ГУДКСУ в Одеській області МФО 828011 ». Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

1.5 Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

1.6. Сплату фактичних витрат за користування водою, каналізацією, газом, електроенергією, центральним опаленням, іншими комунальними послугами, а також земельною ділянкою орендар здійснює за вказаними балансоутримувачем банківськими реквізитами, на підставі наданих балансоутримувачем рахунків.

Відповідно до п. 2 додаткового договору № 1 інші умови договору залишаються без змін.

В матеріалах справи наявна претензія № 01-13/681 від 26.02.2020 позивача, направлена на адресу відповідача, про сплату заборгованості з орендної плати в сумі 4577,99 грн на рахунок орендодавця та з пропозицією здійснити фактичне повернення співробітникам Департаменту за актом приймання-передачі об`єкта оренди у зв`язку з закінчення строку дії договору 09.03.2020. Вказана претензія отримана ПрАТ «ВФ Україна» 02.03.2020, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та не заперечено відповідачем.

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 6788,93 грн. та неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди у розмірі 40526,08 грн.

5. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Частиною 3 ст. 285 ГК України визначено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Частина 1 статті 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Приписами ч.1 та 2 ст. 551 ЦК України унормовано, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки.

Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (частина перша статті 614 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Окрім того, відповідно до статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У відповідності до ч.2 ст.795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначає, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-XII (чинний на момент існування спірних правовідносин) передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ч.1 ст.2, ч.3 ст.18, ч.ч.1, 3 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності; орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі; орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються договором.

6. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

У відповідності до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом, правовідносини між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ПрАТ «ВФ Україна» виникли на підставі договору оренди № ТГО-296/13 від 18.07.2013 (в редакції додаткового договору № 1 від 16.04.2018).

Укладений між сторонами договір оренди № ТГО-296/13 від 18.07.2013, як і додатковий договір № 1 від 16.04.2018, став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, судом встановлено, що відповідач з моменту прийняття в оренду частини покрівлі будівлі згідно п. 2.2, 2.4 договору мав сплачувати на користь позивача щомісячно орендну плату до 15 числа поточного місяця.

Разом із тим, як вбачається зі змісту договору, в п. 2.2. договору (в редакції додаткового договору № 1) сторонами погоджено, що з 01.01.2018 орендар перераховує орендну плату у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, при цьому розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

Водночас, пунктом 27 рішення Одеської міської ради № 2733-VІІ від 14.12.2017 «Про бюджет міста Одеси на 2018 рік», передбачено, що у разі коли орендодавцем нерухомого майна є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, кошти за оренду майна, сумарна площа, якого на одне комунальне підприємство не перевищує 200 кв.м. є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів. Кошти за оренду майна, яке знаходиться на балансі бюджетних установ, організацій, сумарна площа якого на одну установу, організацію не перевищує 200 кв.м є джерелом власних надходжень відповідних бюджетних установ, організацій.

Окрім того, вказаним рішенням Одеської міської ради встановлено, що у разі коли сумарна площа нерухомого майна, яке передається в оренду перевищує 200 кв.м, договори оренди укладаються Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, та орендні платежі розподіляються орендарем у наступному порядку:

1) у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємствам, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім КП «Міжнародний аеропорт Одеса»:

- 95 відсотків коштів за оренду майна, включаючи ПДВ, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства - балансоутримувача;

- 5 відсотків, включаючи ПДВ, перераховуються орендарем на рахунок департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в управлінні Державної казначейської служби у м. Одесі Одеської області, в порядку, визначеному п.26 даного рішення.

Аналогічні за змістом положення також містяться у пункті 25 рішення Одеської міської ради № 3991-VІІ від 12.12.2018 «Про бюджет міста Одеси на 2019 рік» та пункті 26 рішення Одеської міської ради № 5453-VІІ від 11.12.2019 «Про бюджет міста Одеси на 2020 рік».

Виходячи з наведеного, суд вважає, що відповідач був зобов`язаний сплачувати на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» як балансоутримувача майна на підставі зазначених рішень міськради та договору орендну плату у розмірі 95% коштів за оренду майна, переданого відповідачу, а на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 5%.

З тверджень позивача вбачається, що, на його думку, умови договору наділяють його правом на отримання від орендаря повної суми орендної плати, а в подальшому саме позивач має здійснювати розподіл щомісячної орендної плати з перерахуванням відповідної частини на рахунок балансоутримувача у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради на відповідний рік.

Проте, судом критично оцінюються такі доводи позивача, оскільки вказана позиція позивача не узгоджується з умовами договору та суперечить їм. Позивач, укладаючи 16.04.2018 додатковий договір № 1 до договору оренди, погодився з наведеними в ній умовами, а саме, з порядком сплати відповідачем орендної плати, за яким розподіл щомісячної суми орендної плати і перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться саме орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

За змістом положень статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 ЦК України.

Виходячи із зазначеного, на кожну з сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань укладення договору до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони.

Відтак, при внесенні сторонами змін до договору оренди умови додаткового договору мали бути проаналізовані позивачем на предмет їх справедливості та прийнятності для позивача на момент укладення додаткового договору, а не за фактом його подальшого виконання.

Як вбачається з розрахунку позивача та не заперечується сторонами у справі, відповідачем, на виконання умов, зокрема і додаткового договору № 1 від 16.04.2018, було сплачено на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 5% орендної плати, натомість заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості складається з частини орендних платежів, які відповідач мав сплачувати на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» в розмірі 95% орендної плати.

При цьому судом з`ясовано та підтверджено відповідачем та третьою особою, що заборгованість у Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» перед Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» відсутня, натомість у відповідача наявна переплата, про що свідчить наданий до суду акт звірки взаємних рахунків станом на 31.08.2022. Наразі суд зауважує, що форма проведення розрахунків Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» та Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» у негрошовій формі шляхом взаємозаліку не стосується предмету спору у даній справі.

Отже, враховуючи те, що порядок розрахунків між ПрАТ «ВФ Україна» та КП «Теплопостачання міста Одеси» не відноситься до предмету даного спору, тому суд не вбачає підстав надавати оцінку цим доводам сторін і третьої особи. Більш того, навіть у разі наявності у відповідача заборгованості по орендній платі перед балансоутримувачем, позивач, на переконання суду, не наділений правом на стягнення цієї заборгованості в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене та враховуючи відсутність у відповідача заборгованості перед Департаментом комунальної власності Одеської міської ради щодо сплати належної йому частки в розмірі 5% орендної плати, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за договором оренди № ТГО-296/13 від 18.07.2013 в сумі 6788,93 грн, оскільки судом встановлено відсутність обов`язку сплачувати орендні платежі у 100%-му розмірі на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Щодо вимог позивача про стягнення неустойки в сумі 40526,08 грн. суд дійшов наступних висновків.

До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку ч.2 ст. 785 ЦК України як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Отже, підставою для застосування наслідків, визначених частиною другою статті 785 ЦК України, є, зокрема, встановлення судом обставин про те, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії відбулося лише з вини самого орендаря (відповідача), який не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди орендодавцю у визначений договором строк, а продовжив користування орендованим майном.

Водночас варто зауважити, що передбачена частиною другою статті 785 ЦК України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні статті 230 ГК України.

Зазначені правові позиції висловлені у постановах КГС ВС від 13.02.2018 у справі №910/12949/16 та від 17.12.2018 у справі №906/1037/16.

Аналіз ч. 1 ст. 759 та ч. 1 ст. 785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі зумовлює право наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

З огляду на те, що, відповідача було проінформовано про закінчення строку дії договору та необхідність здійснити повернення об`єкта оренди, на думку позивача, строк дії договору було автопролонговано до 09.03.2020, відповідно позивач вважає, що за період з 10.03.2020 до 30.11.2021 зазначений об`єкт, загальною площею 2,0 кв.м, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 57, використовувався Приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» без належних правових підстав, що в свою чергу стало підставою для нарахування спірної суми неустойки.

Між тим, як вище встановлено судом, сторонами в п. 1.3 договору № ТГО-296/13 від 187.07.2013 було погоджено строк його дії з 18.07.2013 по 18.06.2016, отже строк дії договору складає 2 роки та 11 місяців. Водночас, додатковим договором № 1 пункт 1.3 договору оренди було доповнено наступним змістом: «Продовжити термін дії цього договору до 01 червня 2018 року».

При цьому, за умовами п. 7.8. договору, який залишився незмінним відповідно до п. 2 додаткового договору № 1 від 16.04.2018, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому, як встановлено судом та не оспорюється сторонами, з огляду на відсутність, передбаченої п. 7.8. договору заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди, договір № ТГО-296/13 від 18.07.2013 було продовжено автоматично після 01.06.2018. Наразі суд зауважує, що з огляду на положення п. 7.8 договору автоматична пролонгація договору відбулась на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, та оскільки договором було передбачено строк його дії саме терміном 2 роки 11 місяців, відповідно дія вказаного договору була продовжена на такий саме строк, тобто до 02.05.2021, починаючи з 01.06.2018.

В свою чергу суд вважає безпідставними доводи позивача про автоматичне продовження договору на строк, на який діяв договір оренди згідно додаткового договору № 1 з 19.06.2016 до 01.06.2018, тобто до 09.03.2020.

Суд зауважує, що відсутність заперечення, передбаченого статтею 764 ЦК України, може мати прояв у «мовчазній згоді» і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Тому, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки вищезазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17 та від 03.04.2019 у справі № 911/928/18.

Наявні в матеріалах справи докази не містять заперечень Департаменту щодо неможливості подальшого продовження договору № ТГО-296/13 від 18.07.2013 у зв`язку із закінченням строку його дії саме 02.05.2021, та оскільки заперечення на продовження дії договору мали бути висловлені позивачем у місячний строк після 02.05.2021, претензія позивача № 01-13/683 від 26.02.2020 як заперечення на подальшу пролонгацію договору не приймається судом до уваги.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів направлення Департаментом повідомлення саме на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку, суд погоджується з доводами відповідача про те, що договір № ТГО-296/13 від 18.07.2013 вважається продовженим без обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Наразі положеннями спірного договору оренди не передбачено обов`язкового укладання письмової додаткової угоди для продовження терміну дії відповідного договору у випадку наявності підстав для його автоматичного продовження за правилами ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». При цьому у даному випадку має значення саме те, чи сплив встановлений законом місячний строк для заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору оренди після закінчення терміну дії такого договору, оскільки саме із його закінченням пов`язане автоматичне продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відтак, для продовження дії договору оренди на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» необхідна наявність таких юридичних фактів: відсутнє письмове повідомлення однієї із сторін договору про припинення або зміну умов договору, також оренда продовжує користування орендованим майном. Вказана сукупність фактів є достатнім вважати автоматично продовженим договір оренди на вказаній підставі. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 р. у справі № 914/3324/16.

До того ж, як встановлено судом, орендар продовжує користуватися орендованим майном, що не спростовано позивачем та підтверджується балансоутримувачем майна, також відповідачем вноситься орендна плата і така сплата приймається позивачем. До того ж позивачем не вживалось ніяких дій, направлених на звільнення відповідачем об`єкту оренди. Також судом не встановлено інших підстав, які б безумовно свідчили про розірвання орендних відносин.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними твердження позивача про припинення дії договору № ТГО-296/13 від 18.07.2013, а відтак, оскільки договір оренди № ТГО-296/13 від 18.07.2013 не припинив свою дію, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, відповідно у відповідача відсутній обов`язок із повернення орендованого майна.

В свою чергу вказане свідчить про відсутність у відповідача простроченого зобов`язання із повернення орендованого майна, що унеможливлює нарахування неустойки.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам учасників справи, надано можливість сторонам обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді (Руїс Торіха проти Іспанії).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (Гірвісаарі проти Фінляндії).

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» в якому зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Згідно ж із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення, оскільки не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не знайшли свого підтвердження, не відповідають вимогам чинного законодавства та не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість.

У зв`язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за його рахунок.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі покласти на Департамент комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Повний текст рішення складено 19 жовтня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський