ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року Справа № 915/1772/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участі секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до виконавчого комітету Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001)

про визнання протиправним та скасування пункту рішення,

за участі представників учасників справи:

від позивача: Іванов С.О.

від відповідача: не з`явився,

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Миколаївської області звернулася фізична особа підприємець ОСОБА_1 з позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування п. 51 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11.08.2021 №745 про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у продовжені строку дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди площею 6 кв.м. по Херсонському шосе, поблизу будинку №30 в Інгульському районі відповідно до висновку департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 17.04.2020 №12129/12.01-19/20-2.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на норми ст. 19 Конституції України, п. «а», «в» ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 98, ч. 1 ст. 100 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 24, п. 21 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 1, 6 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» та мотивовано тим, що п. 51 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11.08.2021 №745 прийнято відповідачем протиправно на підставі документу, який втратив чинність, жодних порушень при розміщенні тимчасової пересувної споруди немає, також порушено місячний строк розгляду заяви про продовження строку особистого сервітуту. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж особистого сервітуту для розміщення пересувної тимчасової споруди площею 6 кв.м ФОП ОСОБА_1 погоджена в Управлінні містобудування та архітектури Миколаївської міської ради. Позивач вважає порушеним своє право на отримання земельної ділянки під тимчасовою спорудою в користування на правах сервітуту для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2021 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1772/21 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Разом з позовом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано до господарського суду заяву від 03.12.2021 про забезпечення позову, в якій заявник просить суд заборонити виконавчому комітету Миколаївської міської ради, його органам, залученим ним та/або органами фізичним та/або юридичним особам, а також будь-яким іншим особам здійснювати у примусовому порядку перешкоди для здійснення позивачу господарської діяльності, в тому числі: - шляхом демонтажу пересувної тимчасової споруди площею 6 кв.м по Херсонському шосе, поблизу будинку №30 в Інгульському районі на виконання п. 51 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11.08.2021 №745 про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у продовжені строку дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди площею 6 кв.м по Херсонському шосе, поблизу будинку №30 в Інгульському районі відповідно до висновку департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 17.04.2020 №12129/12.01-19/20-2; - встановлення інших конструкцій на спірній земельній ділянці; - надання спірної земельної ділянки іншим особам у користування до набрання законної сили рішення суду у цій справі.

Ухвалою суду від 08.12.2021 у задоволені заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 03.12.2021 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 25.10.2021 позовну заяву залишено без руху з підстав недотримання позивачем вимог п. 8, 9, 10 ч. 3 ст. 162, ч. 4 ст. 164 ГПК України.

20.12.2021 на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано уточнену позовну заяву, докази її направлення відповідачу та належним чином засвідчені копії зазначених вище доказів.

Ухвалою суду від 28.12.2021 позовну заяву (уточнену) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 31 січня 2022 року о 10:40, встановлено позивачеві 10-денний строк з дня отримання даної ухвали для надання суду рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13.05.2020 №386 та від 11.08.2021 №745, оформлених у відповідності до вимог ст. 91 ГПК України або клопотання про витребування відповідних доказів, визначено сторонам процесуальні строки для подання суду заяв по суті справи.

11.01.2022 позивачем подано до господарського суду клопотання про витребування у відповідача рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13.05.2020 №386 та від 11.08.2021 №745.

17.01.2022 відповідачем подано до суду клопотання про продовження строку для подання відзиву. Клопотання обґрунтовано тим, що з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин по даній справі юридичним департаментом направлено запит до профільного виконавчого комітету Миколаївської міської ради та станом на 14.01.2022 відповіді не отримано.

25.01.2022 відповідачем подано суду відзив на позовну заяву.

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Заперечення відповідача обґрунтовано посиланням на норми ст. 395, ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, ст. 98 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.п. 2.2.8, 2.2.29-2.2.32, 3.1 Порядку розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 14.02.2013 №25/20 та мотивовано тим, що позивачем були порушені умови договору про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення ТС через відсутність паспорту прив`язки на таку. Позивачем було втрачено переважне право на поновлення терміну дії договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення пересувної ТС, що послугувало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного пункту рішення. Оскаржуваний позивачем пункт рішення відповідача не суперечить актам цивільного законодавства і не порушує цивільні права та інтереси відповідача, адже договір є припиненим у зв`язку зі спливом строку його дії.

31.01.2022 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження відповідачеві строку для подання відзиву, закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 02.03.2022 о 10:30 год.

Судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 02.03.2022 о 10:30 год., не відбулося у зв`язку з обставинами, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах військової агресії Російської Федерації проти України.

25.07.2022 відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 25.07.2022 №41 було відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області. Ухвалою суду від 05.09.2022 судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12.10.2022 о 10:30 год.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги підтримав та клопоче про задоволення позову у повному обсязі.

12.10.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об?єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Між Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради (Власник) та ФОП ОСОБА_1 (Сервітуарій) 06.06.2016 укладено Договір №97 про встановлення особистого строкового сервітуту (далі договір).

Ці правовідносини врегульовано такими нормами чинного законодавства.

Згідно зі статтею 395 ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 ЗК України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Стаття 99 ЗК України визначає види права земельних сервітутів. Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Відповідно до статті 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам. Власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту.

Випадки припинення дії земельного сервітуту передбачені статтею 102 ЗК України. Так, дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

Відповідно до п.1.1. договору, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради на підставі рішення від 27.04.12 за №356 встановлює особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки площею 6 кв.м по вул.Херсонське шосе, поблизу будинку №30 в інтересах Сервітуарія, для розміщення пересувної тимчасової споруди площею 6 кв.м.

Відповідно до п.2.1.договору, особистий сервітут встановлюється строком на 1 (один) рік з дати державної реєстрації цього договору (06.06.2013).

Пунктом 2.2. договору встановлено, що після закінчення строку дії договору Сервітуарій має право на продовження строку його дії. У цьому разі Сервітуарій повинен не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору звернутись письмово до Власника земельної ділянки з клопотанням щодо продовження строку його дії. Підставою для продовження строку дії договору буде відповідне рішення виконкому міської ради. Подовження строку договору оформлюється додаткової угодою (договором про зміни).

Договором про зміни №97П/3-18 пункт 2.1. договору викладено в редакції, яка дозволяє дійти висновку про продовження строку дії договору до 28.08.2018.

Зазначений договір про зміни укладено сторонами на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.08.2017 №728, яким надано згоду на продовження терміну дії відповідного договору про встановлення особистого сервітуту та встановлено низку обов`язків для землекористувача.

Зокрема, в п. 5 цього рішення зобов`язано замовників відповідно до розділу 3 Порядку розміщення пересувних тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Миколаєва, затвердженого рішенням міської ради від 14.02.2013 №25/20, оформити паспорт прив`язки пересувної тимчасової споруди (групи пересувних споруд).

Як витікає з матеріалів справи, Позивач, починаючи з 03.04.2018 неодноразово звертався до Відповідача з клопотанням про продовження строку договору про встановлення сервітуту.

11.08.2021 Відповідачем прийнято рішення №745, відповідно до п.51 якого вирішено: відмовити фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 у продовженні строку дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту для обслуговування пересувної тимчасової споруди площею 6 кв.м. по вул.Херсонське шосе, поблизу будинку №30, в Інгульскому районі відповідно до висновку департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 17.04.2020 №12129/12.01-19/20-2. Підстава: невідповідність ДБН В2.3-5.2018 «Вулиці та дороги населених пунктів» п. 5.3.1, п.5.3.3 (споруди торговельно-побутового призначення повинні розміщуватися за межами пішохідної зони тротуарів) та ДБН Б2.2.-5.2011 «Благоустрій території».

Законність зазначеного рішення є предметом цього спору.

Вирішуючи цей спір, господарський суд в першу чергу виходить з того, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав обмежений обставинами наявності або відсутності підстав для скасування рішення Відповідача та не містить майнових вимог або вимог щодо встановлення майнових прав.

Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; органи самоорганізації населення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до п. 4 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 по справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Верховним Судом в постанові від 24 липня 2019 року у справі №182/2428/16-а(2-а/0182/102/2016) висловлено правову позицію, що визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Таким чином, спірне рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №745 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування та може бути визнано незаконним та скасоване в судовому порядку.

При цьому, господарський суд відзначає, що статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів судом може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Крім того, відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування визнаються незаконними в судовому порядку з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України.

Відповідно до наданого позивачем витягу з рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №745 від 11.08.2021 (а.с. 95), рішення Відповідача, яке стосується предмету спору, розміщене в п. 51 ґрунтується на такій підставі: невідповідність ДБН В2.3-5.2018 «Вулиці та дороги населених пунктів» п. 5.3.1, п.5.3.3 (споруди торговельно-побутового призначення повинні розміщуватися за межами пішохідної зони тротуарів) та ДБН Б2.2.-5.2011 «Благоустрій території».

Відповідно до п. 5.3.1. Державні Будівельні Норми України ДБН В.2.3-5:2018 Вулиці та дороги населених пунктів (далі ДБН), на пішохідній зоні тротуару не допускається встановлення дорожньої огорожі, опор, рекламних конструкцій, тимчасових споруд, приямків від люків та дощоприймачів, сходів та ганків будинків тощо.

Відповідно до п. 5.3.3. ДБН, споруди торговельно-побутового призначення повинні розміщуватися за межами пішохідної зони тротуарів або узбіч згідно з вимогами чинних законодавчих та нормативних актів, затвердженими містобудівною документацією та місцевими правилами забудови населених пунктів.

Разом з тим, доводи позовної заяви, які б стосувались незаконності наведеного в оскаржуваному рішенні відповідача висновку про невідповідність поданих позивачем на розгляд документів та обставин, пов`язаних із встановленням сервітуту на земельній ділянці під розміщення тимчасової пересувної споруди позивача, наведеним в оскаржуваному рішенні будівельним нормам, обмежуються лише посиланням на те, що тимчасова споруда розміщується поза межами пішохідної зони тротуарів.

Ці твердження щодо дотримання при користуванні земельною ділянкою наведених вимог ДБН мають бути підтверджені належними доказами, зокрема, висновком експерта. Оскільки обґрунтоване визначення цих обставин за допомогою наявних в матеріалах справи схем та ситуаційних планів, вимагає наявності спеціальних знань.

Разом з тим, протягом розгляду справи позивач з клопотання про призначення відповідної експертизи не звертався.

Як визначено статтею другою Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обов`язок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобов`язаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України)

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов`язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Згідно з ч. 2 ст. 164 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою.

Відповідно до ч. 3 ст. 164 ГПК України, у разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо,

Як витікає з системного аналізу наведених норм, у разі неможливості подати ті чи інші докази, позивач зобов`язаний зазначити про це в позові та заявити клопотання про їх витребування.

Отже, позивачем належними доказами не спростовано мотивів прийнятого рішення, на підставі чого суд міг би дійти висновку про його невідповідність Закону.

Дослідивши ці обставини на підставі наявних в справі доказів (а.с. 16-27, 33-34), господарський суд, керуючись принципом вірогідності, вважає, що обставини розташування спірної тимчасової пересувної споруди в межах пішохідної зони тротуару, про що зазначається Відповідачем, є більш вірогідним ніж протилежні твердження Позивача.

Щодо застосування принципу вірогідності господарський суд звертається до такого.

17.10.2019 набув чинності Закон від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким внесено зміни до ГПК, зокрема змінено назву ст. 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).

Таким чином, доводи Позивача визнаються судом необґрунтованими.

Оцінюючі законність спірного рішення, господарський суд також враховує, що твердження, викладені у відзиві Відповідача щодо порушення Позивачем вимог щодо наявності Паспорту прив`язки тимчасової пересувної споруди, цілком відповідають зобов`язанню щодо його оформлення, встановленому Відповідачем як власником земельної ділянки в п. 5 рішення №728 від 28.08.2017та положенням пп. б п.7.4 договору.

Інші твердження позивача, зокрема, щодо недотримання відповідачем тих чи інших строків, пов`язаних із дією та продовження укладеного між сторонами договору, не можуть бути прийняті судом оскільки предметом цього позову не є вимоги щодо визнання укладеним додаткової угоди до договору або про визнання за ним права користування земельною ділянкою, відносини, які витікають з виконання сторонами зазначеного правочину не входять в предмет доказування у справі про незаконність рішення органу місцевого самоврядування.

Посилання Позивача на положення Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» на підтвердження доводів позовної заяви щодо наявності в діях Відповідача під час прийняття оспорюваного рішення порушено чинного законодавства, господарським судом прийняті бути не можуть, враховуючи, що правовідносини, пов`язані із встановленням (продовженням дії, припиненням) особистого сервітуту щодо земельних ділянок, які належать органам місцевого самоврядування зазначеним нормативним актом не регулюються. Аналогічно особистий строковий сервітут не вважається продовженим у разі настання або ненастання тих чи інших умов, встановлених наведеним Законом.

Відповідні правовідносини врегульовано наведеними вище положеннями ЦК України та ЗК України.

Таким чином, позовні вимоги визнаються господарським судом необґрунтованими. Отже в задоволенні позовної заяви господарський суд відмовляє.

Відповідно до положень ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійне правничу допомогу. Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.В задоволені позову відмовити.

2.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

відповідач: виконавчий комітет Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001).

Повний текст судового рішення складено і підписано 21.10.2022.

Суддя В.О.Ржепецький