ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2022 р. Справа№ 910/18313/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021

у справі № 910/18313/20 (суддя Підченко Ю.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Твел»

про визнання правочинів недійсними,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання від 21.09.2022, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Приватне акціонерне товариство «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» (далі - Товариство, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі також - Державне підприємство, ДП «Енергоатом») про визнання недійсними контракту від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 та контракту від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315, обґрунтовуючи вимоги тим, що кінцевою метою укладання оспорюваних Контрактів було не отримання прибутку від реалізації Комплектуючих позивачеві, а зміна у товарно-супровідних документах власника Комплектуючих задля їх безперешкодного постачання ВАТ «ТВЕЛ», з метою уникнення арешту, отримання ядерного палива, виготовленого з власних Комлектуючих від ВАТ «ТВЕЛ».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2021 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Твел» (далі - АТ «Твел»).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі №910/18313/20 у задоволенні позову відмовлено, виходячи з встановлених судом обставин існування між позивачем та відповідачем правовідносин за контрактами від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 та від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315, які підпадають під правове регулювання норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) саме про поставку, а не комісію. В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що позивачем не було надано жодних доказів, які б вказували на те, що метою укладення спірних контрактів є отримання останнім комісійної винагороди за послуги з придбання на користь відповідача Комплектуючих, а не їх перепродаж, відповідно, підстави для застосування ст. 235 ЦК України до спірних правовідносин сторін відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою з вимогами про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі №910/18313/20 та прийняття нового, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення місцевого господарського суду є незаконним, оскільки ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи скаргу, апелянт вказав на незастосування судом приписів ст.75 ГПК України стосовно преюдиційності обставин, встановлених у судовому рішенні Господарського суду міста Києва від 12.07.2016 у справі №910/4453/16, яким було встановлено, що кошти, які фактично отримував позивач за постачання АТ «ТВЕЛ» Комплектуючих, є коштами, які перераховані відповідачем на користь AT «ТВЕЛ» в якості авансу за ядерне паливо, що підтверджується банківськими виписками; кошти, які позивач направляв за нібито придбані у відповідача Комплектуючі фактично були коштами самого ж ДП «Енергоатом»; судом було залишено поза увагою надані ДП «Енергоатом» документи на виконання ухвали суду від 23.04.2021, зокрема, додатковій угоді №14 від 07.12.2015 до контракту від 01.06.2010 №804/45046040/080806, якою відповідач та АТ «ТВЕЛ» передбачили, що поставка Комплектуючих відбувається іншою юридичною особою, відмінною від відповідача, хоча вважається поставкою самим ДП «Енергоатом», а крім того, дана угода, відповідно до п.2.3 Контракту, розповсюджує свою дію на відносини, які склалися між сторонами з 01.01.2015; також судом не було надано оцінки листуванню сторін та додатковим угодам до Контрактів №№1, 2, які мають всі необхідні відомості для доручення на відвантаження партій Комплектуючих, що також було предметом дослідження судом у справі №910/4453/16.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Ходаківської І.П., суддів: Владимиренко С.В., Демидової А.М. та призначено до розгляду на 06.10.2021.

ДП «НАЕК «Енергоатом» скористалось правом, наданим ст. 263 ГПК України, направило 05.10.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зауважив на правильності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні та його законності. Відповідач у відзиві наголошує увагу на тому, що подання даного позову є спробою позивача надати переоцінку судовому рішенню, що набрало законної сили у справі №910/21451/16 та його скасування; твердження скаржника про те, що укладення оспорюваних Контрактів спрямоване на приховання договору комісії, в якому відсутні істотні умови щодо порядку отримання винагороди відповідно до ст. 1013 ЦК України, є необгрунтованими, оскільки частина третя цієї норми передбачає, що за умови, якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії, виходячи із звичайних цін за такі послуги; скаржник не навів у позові норм законодавства, яким суперечить договір комісії; доводи позивача про те, що укладення оспорюваних Контрактів мало на меті реалізацію відповідачем своїх зобов`язань за Контрактом від 01.06.2010 на отримання ядерного палива за давальницькою схемою є надуманими, адже не відповідають наявним у справі матеріалам; також доводи позивача про те, що укладення Контрактів №1, 2 не мало мети, яка передбачена ст.712 ЦК України спростовується змістом вказаної норми, відтак підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні; посилання позивача на поважність причин пропуску позовної давності не є обґрунтованим, з огляду на те, що він є стороною оспорюваних Контрактів, приймав участь у вирішенні судових спорів, був обізнаний з усіма обставинами спірних правовідносин, а до того ж, зміна керівника чи акціонера позивача не може впливати на позовну давність, яка стосується виключно останнього, а не його нового керівника чи акціонера товариства. ( и правочинаими на зазначає, що та првмотивованості рішення суду першої інстанції, оскільки правовідносини між сторонами випливають із двох договорів поставки, а саме, контракту від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 та контракту від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315. Вказане підтверджується судовими рішеннями у справах №910/4453/16 та №910/21451/16. Позивачем не доведено, що укладаючи спірні правочини, сторони мали на меті приховати дійсні відносини сторін, та за договорами поставки приховали договори комісії).

05.10.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду також направило свій відзив на апеляційну скаргу АТ «Твел», в якому не погодилось із доводами апеляційної скарги, підтримавши позицію суду та відповідача у справі щодо відсутності належних доказів щодо укладання сторонами у справі договорів комісії, а не поставки, у зв`язку з чим вважає рішення вмотивованим та таким, що відповідає дійсним обставинам справи із застосуванням судом до цих обставин норм права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін.

06.10.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника адвоката Давиденка О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021 клопотання адвоката Давиденка О., представника скаржника було задоволено, розгляд апеляційної скарги у справі №910/18313/20 було відкладено на 03.11.2021.

В судовому засіданні 03.11.2021 у розгляді справи було оголошено перерву до 24.11.2021.

Судове засідання 24.12.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді-доповідача Ходаківської І.П. на лікарняному.

На підставі розпорядження керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/6209/21 від 01.12.2021 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з перебуванням суддів Владимиренко С.В. та Демидової А.М. у відпустках, для розгляду справи №910/18313/20 визначений склад колегії суддів: Ходаківська І.П. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Попікова О.В., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі № 910/18313/20 прийнято до провадження вищевказаним складом суддів та призначено до розгляду в судовому засіданні 14.12.2021.

07.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника АТ «ТВЕЛ» надійшло клопотання про участь представника третьої особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 клопотання представника АТ «ТВЕЛ» задоволено, ухвалено здійснювати розгляд справи №910/18313/20, призначений на 14.12.2021 в режимі відеоконференції у системі EasyCon.

Судове засідання 14.12.2021 з розгляду справи №910/18313/20 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді-доповідача Ходаківської І.П. на лікарняному.

На підставі розпорядження керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/125/22 від 14.02.2022 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Ходаківської І.П. на лікарняному, для розгляду справи №910/18313/20 визначений склад колегії суддів: Сітайло Л.Г. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі № 910/18313/20 прийнято до провадження вищевказаним складом суддів та призначено до розгляду в судовому засіданні 17.03.2022.

17.03.2022 судове засідання у даній справі не відбулося у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та запровадженням воєнного стану в Україні.

05.04.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через об`єктивну неможливість прибуття в судове засідання та подання необхідних процесуальних документів.

На підставі розпорядження керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-07/232/22 від 07.07.2022 та витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з виходом головуючого судді (судді-доповідача) Сітайло Л.Г. у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, для розгляду апеляційної скарги у справі №910/18313/20 визначений наступний склад колегії суддів: Мальченко А.О. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі №910/18313/20 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Мальченко А.О., судді: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В. та призначено до розгляду на 31.08.2022.

29.08.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від арбітражного керуючого ліквідатора Акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» Т.Козаченко надійшло повідомлення про те, що в силу наказу Ліквідатора АТ «СП УКРТВЗ» №02-01/02к від 23.06.2022 «Про скасування довіреностей», скасовано довіреності на представництво Акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива», які були видані до 22.06.2022, а також клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2022 розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі №910/18313/20 відкладено на 21.09.2022.

У судове засідання позивач та третя особа явку своїх уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників скаржника та третьої особи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визначалась, заслухавши думку представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

21.09.2022 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, наявні у справі, врахувавши пояснення надані учасниками справи в судових засіданнях, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.12.2014 між Приватним акціонерним товариством «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» (далі також покупець, Товариство) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі також - продавець, Підприємство) було укладено контракт № 64-020-SD-14-00183 (далі також - Контракт №1) за умовами якого продавець зобов`язався у 2015 році постачати окремими партіями, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати Головки та/або Хвостовики, які надалі іменуються Комплектуючі, які виготовляються продавцем з використанням технології, переданої Акціонерним товариством «Твел», згідно з умовами ліцензійного договору від 13.11.2008 № 804/45046040/0880810, з метою використання їх в якості комплектуючих вузлів для виготовлення тепловиділяючих збірок типу ТВСА, призначених для постачання у 2015 році на українські атомні електростанції між продавцем та виробником палива.

04.08.2015 між позивачем (як покупцем) та відокремленим підрозділом «Атоменергомаш» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (як продавцем) укладено контракт № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315 (далі також - Контракт № 2) за умовами якого продавець зобов`язався у 2015 році постачати окремими партіями, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати Головки та/або Хвостовики, які надалі іменуються Комплектуючі, які виготовляються продавцем з використанням технології, переданої Акціонерним товариством «Твел», згідно з умовами ліцензійного договору від 13.11.2008 № 804/45046040/0880810, з метою використання їх в якості комплектуючих вузлів для виготовлення тепловиділяючих збірок типу ТВСА, призначених для постачання у 2015 році на українські атомні електростанції за контрактом між ДП «НАЕК «Енергоатом» та виробником палива.

02.02.2015 між позивачем (як продавцем) та Акціонерним товариством «Твел» (як покупцем) було укладено контракт № 4/4122-Д від 02.02.2015 (далі також - Контракт № 3) з умовами якого продавець зобов`язався у 2015 році постачати окремими партіями, а покупець зобов`язався приймати та оплачувати Головки та/або Хвостовики, які надалі іменуються Комплектуючі, які виготовляються ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі також виробник) з використанням технології, переданої покупцем, згідно з умовами ліцензійного договору від 13.11.2008 № 804/45046040/0880810, з метою використання їх в якості комплектуючих вузлів для виготовлення тепловиділяючих збірок типу ТВСА, призначених для постачання у 2015 році за додатком від 17.09.2014 № 5 до контракту від 01.06.2010 № 804/45045040/080806 (далі також - контракт № 4), укладеному між покупцем та виробником (паливний контракт).

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначає, що:

- введення у сталі відносини між відповідачем та третьою особою позивача само по собі порушує багато питань доцільності, оскільки за контрактами № 1 та № 2 позивач повинен купити у відповідача комплектуючі та передати їх АТ «ТВЕЛ» як елемент ядерного палива, яке є предметом закупівлі відповідачем за Контрактом-4;

- у 2014-2015 роках у відповідача були реальні арешти Комплектуючих, які поставлялися за давальницькою схемою по Контракту № 4 на користь АТ «ТВЕЛ»;

- відповідач ініціював укладення з позивачем Контрактів № 1 та № 2, з метою зміни в транспортній документації власника Комплектуючих та їх безперешкодного постачання АТ «ТВЕЛ» з метою уникнення арешту, тобто, кінцевою метою відповідача було не отримання прибутку від продажу комплектуючих позивачу, а отримання оплаченого ядерного палива, виготовленого з власних комплектуючих від АТ «ТВЕЛ»;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2016 у справі №910/4453/16 встановлено, що позивач передав АТ «ТВЕЛ» ті самі комплектуючі, які купував у відповідача за Контрактом № 1;

- укладення Контрактів №№ 1,2 відбулося не за вільним волевиявленням, а тому не відповідає внутрішній волі сторін, оскільки його укладення мало на меті реалізацію відповідачем своїх прав за Контрактом № 4 щодо отримання ядерного палива, виробленого за давальницькою схемою;

- Контракти №№ 1,2 не спрямовані на реальне настання наслідків для позивача, тобто, виникнення права власності на предмет договору, оскільки позивач не міг вільно та безперешкодно ним користуватися, оскільки як зазначено у розділі «Предмет контракту», і як вбачається з листування сторін, компоненти постачаються для виробництва з них ядерного палива, а тому, підписанням Контрактів №№ 1,2 сторони не намагались досягти ділової мети, що обумовлена ними та передбачена статтею 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

- оскільки позивач виконав дії по передачі компонентів третій особі, він має правомірне очікування на отримання винагороди, проте, замість отримання такої винагороди, здійснюється перерахування грошових котів на користь відповідача.

Як стверджує позивач, вказані обставини переконливо свідчать про наміри сторін Контракту під виглядом договору поставки укласти договір комісії.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива». З такою позицією погоджується і колегія суддів, переглядаючи спір в апеляційному порядку.

Так, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Предметом спору є визнання укладених між сторонами контрактів №1 та №2 про поставку Державним підприємством Товариству комплектуючих для подальшої реалізації їх з метою отримання прибутку - удаваними.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Отже, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (див, mutatis mutandis, висновки, викладені у пунктах 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі N522/14890/16-ц, постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18).

Таким чином, для визнання оспорюваних контрактів удаваними позивачем має бути доведена спрямованість волі обох сторін договору (наявність у обох сторін договору умислу) на: породження правовідносин саме за договором комісії; приховання правовідносинами поставки договору комісії. При чому для задоволення позову необхідно встановити не лише ті обставини, які безсумнівно вказують на те, що правочин є удаваним, але й наявність порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні положення містить стаття 265 Господарського кодексу України.

За приписами ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Як унормовано ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Згідно зі ст. 669 ЦК України, кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

За ст. 673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

Статтею 685 ЦК України унормовано, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар у тарі та (або) в упаковці, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу або не випливає із суті зобов`язання. Обов`язок передання товару у тарі та (або) в упаковці не поширюється на товари, які за своїм характером не потребують застосування тари та (або) упакування.

Товар повинен бути переданий у тарі та (або) упакований звичайним для нього способом в упаковку, а за їх відсутності - способом, який забезпечує схоронність товару цього роду за звичайних умов зберігання і транспортування, якщо договором купівлі-продажу не встановлено вимог щодо тари та (або) упаковки.

Відповідно до ст. 689 ЦК України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Надаючи оцінку предмету та умовам контракту від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 та контракту від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315, дослідивши їх правову природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що контракти містять усі загальні ознаки, притаманні договору поставки, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Частина 2 ст. 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 180, 181 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами є умови, визначені такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Аналогічні положення містить ст. 638 ЦК України.

Оспорювані контракти від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 та від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315 за змістом містять усі істотні умови, необхідні для укладання договорів даного виду, і за формою викладені у вигляді єдиного документа, підписаного сторонами, що відповідає вимогам закону щодо письмової форми правочину.

Так, у контракті від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 погоджено умови щодо предмету поставки - п.1.1, його кількості - п. 2.1, вартості - п.п. 3.1-3.3, якості - п.п. 4.1-4.3, тари - п. 5.1, місця поставки - п. 6.3, порядку приймання та виявлення недоліків товару - п.п. 7.1-7.11, відповідальність за неналежне виконання умов договору - п.9.2, п. 9.3.

Як і у контракті від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315 погоджено умови щодо предмету поставки - п.1.1, п.1.2, його кількості - п. 2.1, вартості - п.п. 3.1-3.4, якості - п.п. 4.1-4.3, тари - п. 5.1, місця поставки - п. 6.3, порядку приймання та виявлення недоліків товару - п.п. 7.1-7.11, відповідальність за неналежне виконання умов договору - п.9.2, п. 9.3.

Як правильно зауважив місцевий господарський суд, оспорювані позивачем контракти вже були предметом судового розгляду. Так, зокрема, у справі №910/4453/16, за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» про стягнення 6 434 079, 29 грн., з яких: 3 932 027,47 грн. пені, 1 855 691,13 грн. інфляційних втрат та 646 360,69 грн. 3% річних, розглянутої Господарським судом міста Києва 12.07.2016, позовні вимоги були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати вартості поставленого товару за Контрактом від 26.12.2014 № 64-020-SD-14-00183 на постачання комплектуючих ТВЗ (головок та/чи хвостовиків), що використовуватимуться при виготовленні ядерного палива для АЕС України.

Водночас, у справі №910/21451/16 за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атоменергомаш» до Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» про стягнення 121 794 854,10 грн основної заборгованості, 5 812 318,55 грн пені, 2 121 839,68 грн 3% річних, 8 453 580,70 грн втрат від інфляції, позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов контракту від 04.08.2015 № 05БМ/15/64-143-SD-15-00315 щодо оплати поставленого товару.

Положеннями статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Під час розгляду справи №910/4453/16 судовим рішенням встановлено, що на виконання умов Контракту позивач поставив відповідачеві шість партій комплектуючих ТВЗ на загальну суму 110 574 225,60 грн., що підтверджується актами приймання-передачі №1 від 13.03.2015, №2 від 22.04.2015., №3 від 16.07.2015.

Відповідно до п. 8.2 Контракту 1 відповідач має сплатити позивачу вартість партій Комплектуючих, які відповідають по якості вимогам п. 4.1 Контракту, на протязі 120 календарних днів від дати підписання Акта приймання-передачі партії Комплектуючих. Оплата проводиться на підставі рахунку, який виставляється позивачем на кількість Комплектуючих, які прийняті за Актами приймання-передачі, за вирахуванням вартості невідповідних головок та/чи хвостовиків, вказаних в підписаному Акті відповідності головок та/чи хвостовиків.

Сторонами були підписані Акти відповідності головок та хвостовиків, що підтверджують належну кількість та якість товару - від № 1/C-64-020-SD-14-00183 від 30.04.2015, № 2/C-64-020-SD-14-00183 від 09.07.2015, № 3/C-64-020-SD-14-00183 від 09.07.2015, № 4/C-64-020-SD-14-00183 від 31.08.2015, а позивачем виставлені відповідні рахунки № 1 від 13.03.2015, №2 від 14.04.2015 та №3 від 16.07.2015.

Виходячи з умов Контракту 1, Комплектуючі по акту приймання-передачі № 1 (партії №№ 1-4) від 13.03.2015 мали бути оплачені не пізніше 11.07.2015, по акту № 2 від 22.04.2015 (партія № 5) - не пізніше 20.08.2015, а по акту № 3 від 16.07.2015 (партія № 6) - не пізніше 13.11.2015.

Обов`язок по оплаті Комплектуючих, поставлених за умовами Контакту 1, відповідач виконав з порушенням строку, визначеного в п. 8.2 Контракту 1, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з банківського рахунку позивача, а також підписаними сторонами актами звірки розрахунків, у яких відображені дати передачі товару та наявна сума заборгованості).

Під час розгляду справи №910/21451/16 судовим рішенням встановлено, що ДП «Енергоатом» було поставлено Приватному акціонерному товариству «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» комплектуючі на виконання Контракту загальною вартістю 121 679 916,37 грн., що підтверджується такими актами приймання-передачі:

- від 10.09.2015 № 1-05БМ/15 на суму 15 177 773,95 грн з ПДВ в строк до 08.01.2016;

- від 07.10.2015 № 2-05БМ/15 на суму 15 342 474,02 грн з ПДВ в строк до 04.02.2016;

- від 29.10.2015 № 3-05БМ/15 на суму 16 550 939,05 грн з ПДВ в строк до 26.02.2016;

- від 04.12.2015 № 4-05БМ/15 на суму 20 587 753,44 грн з ПДВ в строк до 02.04.2016;

- від 02.03.2016 № 5-05БМ/16 на суму 40 012 630,06 грн з ПДВ в строк до 01.07.2016;

- від 05.04.2016 № 6-05/БМ/15 на суму 14 008 345,85 грн з ПДВ в строк до 04.08.2016.

Акти підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками без зауважень та приймаються судом як належні докази виконання позивачем договірних зобов`язань.

У свою чергу, Підприємство здійснило на користь Компанії такі платежі:

- 01.03.2016 за актом приймання-передачі від 10.09.2015 № 1-05БМ/15 на суму 4 800 000 грн;

- 28.03.2016 за актом приймання-передачі від 07.10.2015 № 2-05БМ/15 на суму 15 000 000 грн;

- 06.07.2016 за актом приймання-передачі від 10.09.2015 № 1-05БМ/15 на суму 1 000 000 грн;

- 27.07.2016 за актом приймання-передачі від 10.09.2015 № 1-05БМ/15 на суму 4 000 000 грн;

- 26.08.2016 за актом приймання-передачі від 10.09.2015 № 1-05БМ/15 на суму 4 000 000 грн;

- 03.10.2016 - 5 005 518,45 грн, з яких: за актом приймання-передачі від 10.09.2015 № 1-05БМ/15 - 1 377 773,95 грн; за актом приймання-передачі від 07.10.2015 № 2-05БМ/15 - 342 474,02 грн і за актом приймання-передачі від 29.10.2015 № 3-05БМ/15 - 3 285 270,48 грн.

На виконання умов Контракту, 14.09.2016 відповідачем також було отримано комплектуючі за актом-приймання-передачі від 14.09.2016 на суму 33 920 456,18 грн, у зв`язку з чим основна заборгованість за Контрактом склала 121 794 854,10 грн.

Отже, як матеріалами справи так і судовими рішеннями у справах №910/4453/16 та №910/21451/16 підтверджуються обставини не лише укладання ДП «Енергоатом» та ПАТ «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» Контрактів з поставки, а й виконання вказаних договорів саме як договорів поставки, з дотриманням умов щодо поставки товару, комплектуючих, прийняття товару та порядку розрахунку за поставлений товар.

Виходячи зі змісту ст. 235 ЦК України, вирішуючи спір з приводу удаваності правочину, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За твердженням позивача, оспорювані ним контракти були укладені між сторонами з метою приховання договору комісії.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну (ст. 1012 ЦК України).

Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії (ст. 1013 ЦК України).

Розглядаючи спір, колегія суддів зважає на те, що в ході розгляду справи позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження викладених у позові обставин укладення сторонами саме договору комісії, а не поставки.

Відхиляючи доводи позивача про укладення між сторонами договору комісії, а не поставки, колегія суддів зауважує, що власне обставина поставки ПАТ «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» Акціонерному товариству «Твел» ти х же головок і хвостовиків, які були придбані ним у ДП «Енергоатом» не вказують на наміри сторін приховати умовами поставки договору комісії. Лише у сукупності з іншими доказами, наприклад, виплатою ДП «Енергоатом» на користь ПАТ «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» додаткових коштів за контрактами, а не тільки вартості поставленого товару, направлення позивачем на адресу відповідача звіту комісіонера про виконану роботу, обліковування отриманих від відповідача коштів як авансових платежів, а придбаного товару - як «матеріальних цінностей довірителя», суд міг би встановити, що під укладеними контрактами №1 та №2 сторони приховували комісію, а не поставку.

Твердження позивача про відсутність у контрактах №№ 1,2 істотних умов договору комісії відповідно до ч. 3 ст. 1012 ЦК України та не передбачають порядку отримання комісійної плати відповідно до ст. 1013 ЦК України колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки позивач не надає доказів фактичного виконання сторонами договорів комісії, а не поставки, відповідно, не доводить удаваності Контрактів №1 та №2, що, в свою чергу виключає необхідність включення до умов цих контрактів положень ч. 3 ст. 1012 ЦК України та ст. 1013 ЦК України.

Оскільки позивачем не доведено виконання сторонами за укладеними контрактом №1 та №3 господарських прав та обов`язків, які обумовлені положеннями ЦК України про комісію, а не про поставку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Одночасно, ч. 5 ст. 267 ЦК України вказує на те, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно, за положеннями ЦК України, позовна давність застосовуєтся виключно за заявою відповідача у справі, чого у справі, що переглядається не відбулось.

Отже, підстави для розгляду поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності відсутні.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі № 910/18313/20 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275- 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Спільне українсько-казахстансько-російське підприємство з виробництва ядерного палива» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі № 910/18313/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2021 у справі № 910/18313/20 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/18313/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.10.2022, після виходу судді Чорногуза М.Г. з лікарняного, та суддів Мальченко А.О. та Агрикової О.В. з відпусток.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова