УХВАЛА

11 жовтня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/3403/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Кролевець О.А., Студенець В.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу

Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», до якої приєднався Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

на ухвалу Господарського суду міста Києва

у складі судді Привалова А. І.

від 09.05.2022

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Разіної Т. І., Тарасенко К. В., Іоннікової І. А.

від 19.07.2022

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Скай»

за участю третьої особи на стороні позивача 1) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, 2) Національного банку України

про розірвання договору,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

У травні 2022 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скай» про розірвання договору про відступлення права вимоги, визнаного укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Скай» та Акціонерним товариством «Дельта Банк» на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі № 910/6939/20, що були реалізовані на аукціоні з продажу активів Акціонерного товариства «Дельта Банк» #debtX_8878, в редакції, яка затверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі № 910/6939/20.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про відступлення права вимоги, визнаного укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Скай» та Акціонерним товариством «Дельта Банк» на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі № 910/6939/20.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Скай» відчужувати у будь-який спосіб права вимоги, припиняти зобов`язання, вчиняти будь-які дії щодо прав вимоги за кредитними договорами, придбаними Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Скай» у Акціонерного товариства «Дельта Банк» відповідно до договору про відступлення права вимоги, визнаного рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі № 910/6939/20 укладеним, що були реалізовані на аукціоні з продажу активів Акціонерного товариства «Дельта Банк» #debtX_8878, в редакції, яка затверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі № 910/6939/20.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що у позивача існує достатньо обґрунтоване припущення, що відповідач, фактично набувши всі права нового кредитора за всіма кредитними договорами, які були предметом торгів, на даний час має можливість стягувати заборгованість за кредитними договорами, визначати спосіб та початкову вартість продажу майна в межах справ про банкрутство стосовно боржників за кредитними договорами, а також може відступати придбані права третім особам, при цьому не розрахувавшись з позивачем за придбані на торгах активи.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції

Господарський суд міста Києва ухвалою від 09.05.2022, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022, у справі № 910/3403/22 у задоволенні заяви ПАТ «Дельта Банк» про забезпечення позову відмовив.

Рішення судів мотивовані тим, що заявником жодними належними доказами не обґрунтовано та не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони ТОВ «ФК «Скай» відчужувати у будь-який спосіб права вимоги, припиняти зобов`язання, вчиняти будь-які дії щодо прав вимоги за кредитними договорами, придбаними ТОВ «ФК «Скай» у АТ «Дельта Банк» відповідно до договору про відступлення права вимоги може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про розірвання договору в майбутньому.

Також, судами попередніх інстанцій враховано, що позивачем до заяви про забезпечення позову не додано жодного доказу як вчинення відповідачем дій на виконання договору про відступлення права вимоги, визнаного укладеним рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі № 910/6939/20, так і передачу позивачем документів на виконання п. 5 спірного договору, що підтверджують права вимоги до боржників та надають відповідачу можливість відчужувати у будь-який спосіб права вимоги, припиняти зобов`язання, вчиняти будь-які дії щодо прав вимоги за кредитними договорами, придбаними ТОВ «ФК «Скай» у АТ «Дельта Банк».

Зазначено, що у поданій заяві позивачем не наведено жодних обставин та аргументів, яким чином не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про розірвання договору в майбутньому.

У зв`язку із встановленим, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що саме лише припущення заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів у майбутньому, без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справ

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.05.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/3403/22, у якій просив оскаржені ухвалу та постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Касаційна скарга подана на підставі абзацу 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення скаржником зазначено, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, а саме статей 74, 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 905/447/22, від 20.07.2020 у справі № 914/2157/19, від 16.08.2018 № 910/1040/18.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб - подала заяву про приєднання до касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.05.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/3403/22, у якій просила прийняти її заяву до розгляду. У цій заяві Фонд гарантування вкладів фізичних осіб підтримав вимоги касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та наведені у ній підстави касаційного оскарження.

Подана Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заява про приєднання до касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.05.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/3403/22 відповідає вимогам статті 297 Господарського процесуального кодексу України та підлягає приєднанню до касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» для спільного розгляду.

Національний банк України, який був залучений до участі у справі, як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ухвалою від 04.08.2022 у відзиві на касаційну скаргу просив її задовольнити, вжити заходів забезпечення позову у справі № 910/3403/22 про які просив позивач.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив у її задоволенні відмовити, оскаржені ухвалу та постанову судів попередніх інстанцій у справі № 910/3403/22 залишити без змін. Крім того, зазначив, що виходячи з правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20, ухвали місцевого господарського суду про відмову у забезпеченні позову, які після апеляційного перегляду залишені без змін, перегляду у касаційному порядку не підлягають.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовим аспектом поняття доступу до правосуддя.

Водночас Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06).

Відповідні положення Конвенції відображено у статті 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, одним із проявів якого є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 129 Конституції України).

За частиною другою статті 282 Господарського процесуального кодексу України постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку у випадках, передбачених цим Кодексом.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими ЄСПЛ у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції (Levages Prestations Services v. France) від 23 жовтня 1996 року та «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain) від 19 грудня 1997 року, згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Щодо забезпечення права на касаційне оскарження ЄСПЛ неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання остаточного характеру судового рішення. Це означає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення лише через те, що вона хоче нового розгляду та вирішення розглянутої судом справи. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду справ мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства. Перегляд справи не має замінювати апеляцію, а можливість існування 2-х різних поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки з цього правила можуть бути лише у разі наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (пункт 40 рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Тому встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення.

Водночас ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України та необхідність дотримуватися принципу правової визначеності в питаннях чіткості закону. Так, у пункті 46 рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону були правильно розтлумачені судами й таке втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у пункті 2 статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

У пункті 47 цього ж рішення ЄСПЛ зазначає, що закон має бути доступний для конкретної особи та достатньо чітко сформульований, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах виходячи з обставин справи ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права - одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно, закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства, яке безперечно не може передбачити всі можливі випадки, значно залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, а також від кількості та статусу осіб, яких воно стосується.

Відповідно до пункту 170 рішення ЄСПЛ від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» формулювання національного законодавства повинне бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, які вплинуть на їхні конвенційні права (пункт 39 рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «С.G. та інші проти Болгарії»). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій у цьому контексті є необхідним.

У Рішенні Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абз. 8 пункту 5 частини першої статті 11 Закону України «Про міліцію» зазначається, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Комітет міністрів Ради Європи у своїй Рекомендації стосовно введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних та торгових справах № R(95)5 від 7 лютого 1995 року рекомендував державам-членам вживати заходів щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, стосовно запобігання будь-яким зловживанням системою оскарження.

Отже, враховуючи позицію ЄСПЛ про те, що обмеження права на касацію лежить у площині внутрішнього регулювання кожної держави, яка має право вирішувати це питання на власний розсуд, а також що введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Згідно зі статтею 129 Конституції України (в чинній редакції) до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 129 Конституції України).

Тож тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів.

Відповідно до статті 286 Господарського процесуального кодексу України судом касаційної інстанції у господарських справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною першою статті 287 цього Кодексу учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу, зокрема, на:

ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 цієї частини);

ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали (пункт 3 цієї частини).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову.

З огляду на відсутність у пункті 2 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України серед ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, ухвали цього суду про відмову у забезпеченні позову (пункт 3 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України), неможливим є як касаційне оскарження такої ухвали, так і касаційне оскарження постанови апеляційного суду, якою така ухвала залишена без змін.

Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, а також постанова суду апеляційної інстанції, якою така ухвала залишена без змін, касаційному оскарженню не підлягають.

Подібні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 13.09.2022 у справі №910/5139/22, від 07.09.2022 у справі № 916/1003/22, від 25.05.2022 у справі № 906/513/21, від 04.05.2022 у справі № 914/3619/21.

Як вбачається з оскарженої ухвали Господарського суду міста Києва від 09.05.2022 у справі № 910/3403/22, залишеної без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022, у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про забезпечення позову відмовлено, відповідно касаційний перегляд такої ухвали та, ухваленої за наслідками її апеляційного перегляду, постанови суду апеляційної інстанції, процесуальним законом не передбачено.

Це обмеження права на оскарження не шкодить суті права особи, зацікавленої у забезпеченні позову, оскільки вона може повторно звернутися із заявою про таке забезпечення до суду першої інстанції за наявності для цього підстав.

Враховуючи наведене, і беручи до уваги помилковість відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до якої приєднався Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.05.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/3403/22, суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з перегляду зазначених судових рішень.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», до якої приєднався Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.05.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/3403/22, відкрите згідно з ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.09.2022.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

В. Студенець