РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.10.2022Справа № 910/6415/22
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 1441320,90 грн.

Представники сторін:

від позивача: Погорілець Р.В.;

від відповідача: Бондаренко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22.07.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко» з вимогами до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 1441320,90 грн, з яких 966068,70 грн основного боргу, 1048,39 грн пені, 163414,25 грн штрафу, 36975,72 грн 3% річних та 273813,84 інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 не у повному обсязі здійснив оплату поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 966068,70 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 1048,39 грн пені, 163414,25 грн штрафу, 36975,72 грн 3% річних та 273813,84 інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 відкрито провадження у справі №910/6415/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.08.2022, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

04.08.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач повідомив, що ним вживаються всі заходи для погашення існуючої заборгованості. При цьому, відповідач заперечив щодо стягнення з нього пені та штрафу, так як умовами договору не передбачено вказаної відповідальності відповідача за прострочення здійснення оплати. Крім того, відповідач зауважив, що позивачем неправильно було визначено періоди прострочення.

17.08.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі.

У підготовчому засіданні 17.08.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 21.09.2022.

У підготовчому засіданні 21.09.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 12.10.2022.

Представник позивача у судовому засіданні 12.10.2022 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.10.2022 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив частково.

У судовому засіданні 12.10.2022 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.08.2021 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (замовник) та Приватним акціонерним товариством «Солді і Ко» (постачальник) укладено Договір поставки №53-122-01-21-11111, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника певну продукцію, а замовник в свою чергу зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у Специфікації №1 (Додаток №1 до договору).

Додатком №1 до Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 (Специфікація №1) сторони визначили найменування товару, його кількість, ціну за одиницю та вартість.

Відповідно до п. 2.2 Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 загальна сума договору (вартість продукції) становить 2334489,32 грн.

Згідно з п. 2.3 Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 кількість продукції та ціна за одиницю продукції вказана у Специфікації №1 (Додаток №1) до даного договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 оплата за поставлену продукцію здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП компанії» за умови реєстрації постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Згідно з п. 8.4 Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 датою поставки продукції є дата підписання видаткової накладної або накладної вантажоодержувачем.

Відповідно до п. 12.1 Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками (для контрагентів, які застосовують печатку). Строк дії даного договору - по 31.12.2021, а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника, що передбачені даним договором, - до спливу гарантійних строків.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач у позовній заяві вказав на те, що відповідач не у повному обсязі здійснив оплату поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 966068,70 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 1048,39 грн пені, 163414,25 грн штрафу, 36975,72 грн 3% річних та 273813,84 інфляційних втрат.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач повідомив, що ним вживаються всі заходи для погашення існуючої заборгованості. При цьому, відповідач заперечив щодо стягнення з нього пені та штрафу, так як умовами договору не передбачено вказаної відповідальності відповідача за прострочення здійснення оплати. Крім того, відповідач зауважив, що позивачем неправильно було визначено періоди прострочення.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2334489,32 грн, що підтверджується видатковими накладними №86597 від 20.08.2021 на суму 9907,20 грн, №86602 від 20.08.2021 на суму 1562121,20 грн, №86858 від 25.08.2021 на суму 119397,12 грн, №95284 від 16.09.2021 на суму 311177,40 грн, №101034 від 29.09.2021 на суму 6720,00 грн, №102243 від 01.10.2021 на суму 95472,00 грн, №102899 від 04.10.2021 на суму 93600,00 грн, №103977 від 06.102021 на суму 93600,00 грн, №107593 від 18.10.2021 на суму 42494,40 грн.

Вказані накладні підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитком печатки Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко».

При цьому, позивачем долучено до позовної заяви копії довіреностей, якими представників відповідача було уповноважено на отримання товару за Договором поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021.

Крім того, відповідач під час розгляду судом справи не заперечував факт отримання від позивача товару за Договором поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 за спірними видатковими накладними на загальну суму 2334489,32 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, відповідно до п. 6.1 Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 оплата за поставлену продукцію здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП компанії» за умови реєстрації постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Позивачем долучено до позовної заяви копії ярликів на придатну продукцію, відповідно до яких судом встановлено, що ярлик на придатну продукцію за видатковою накладною №86597 від 20.08.2021 на суму 9907,20 грн було оформлено 08.09.2021, за видатковою накладною №86602 від 20.08.2021 на суму 1562121,20 грн - 08.09.2021, за видатковою накладною №86858 від 25.08.2021 на суму 119397,12 грн - 08.09.2021, за видатковою накладною №95284 від 16.09.2021 на суму 311177,40 грн - 28.09.2021, за видатковою накладною №101034 від 29.09.2021 на суму 6720,00 грн - 11.10.2021, за видатковою накладною №102243 від 01.10.2021 на суму 95472,00 грн - 11.10.2021, за видатковою накладною №102899 від 04.10.2021 на суму 93600,00 грн - 11.10.2021, за видатковою накладною №103977 від 06.102021 на суму 93600,00 грн - 23.10.2021, за видатковою накладною №107593 від 18.10.2021 на суму 42494,40 грн - 23.10.2021.

Таким чином, враховуючи строки оплати, встановлені у п. 6.1 Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити продукцію (товар), отриману від позивача за видатковою накладною №86597 від 20.08.2021 на суму 9907,20 грн, у строк до 25.10.2021; за видатковою накладною №86602 від 20.08.2021 на суму 1562121,20 грн - у строк до 25.10.2021, за видатковою накладною №86858 від 25.08.2021 на суму 119397,12 грн - у строк до 25.10.2021, за видатковою накладною №95284 від 16.09.2021 на суму 311177,40 грн - у строк до 12.11.2021, за видатковою накладною №101034 від 29.09.2021 на суму 6720,00 грн - у строк до 25.11.2021, за видатковою накладною №102243 від 01.10.2021 на суму 95472,00 грн - у строк до 25.11.2021, за видатковою накладною №102899 від 04.10.2021 на суму 93600,00 грн - у строк до 25.11.2021, за видатковою накладною №103977 від 06.102021 на суму 93600,00 грн - у строк до 07.12.2021, за видатковою накладною №107593 від 18.10.2021 на суму 42494,40 грн - у строк до 07.12.2021 (з урахуванням положень ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України - якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день).

При цьому, позивач у позовній заяві повідомив, що ним належним чином були зареєстровані відповідні податкові накладні.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву не було висловлено заперечень щодо вказаних тверджень позивача.

Відповідачем не надано суду доказів здійснення оплати за поставлений позивачем товар до дати звернення позивача з даним позовом до суду.

Однак, позивач у позовній заяві пояснив, що відповідачем були сплачені грошові кошти на загальну суму 1368420,62 грн, що не заперечувалось відповідачем під час розгляду судом справи.

Таким чином, оскільки відповідно до умов Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2334489,32 грн, а відповідачем сплачено грошові кошти у сумі 1368420,62 грн, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 966068,70 грн.

Судом встановлено, що 26.07.2022 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 200000,00 грн, 04.08.2022 - 93600,00 грн, 15.08.2022 - 2762,40 грн, 15.08.2022 - 414,00 грн, 16.08.2022 - 3421,80 грн, 15.08.2022 - 169604,50 грн, 16.08.2022 - 59295,00 грн, 16.08.2022 - 9120,00 грн, 16.08.2022 - 1044,00 грн, 16.08.202 - 27858,60 грн, 16.08.2022 - 17661,60 грн, 16.08.2022 - 11124,00 грн, 07.09.2022 - 71784,00 грн, 13.09.2022 - 74880,00 грн, 13.09.2022 - 71136,00 грн, 13.09.2022 - 109868,40 грн, 13.09.2022 - 23774,40 грн, 13.09.2022 - 18720,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, долученими відповідачем до матеріалів справи.

Таким чином, після звернення позивача з даним позовом до суду відповідачем було сплачено позивачу грошові кошти у загальному розмірі 966068,70 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, враховуючи, що предмет спору (стягнення суми основного борг у розмірі 966068,70 грн) припинив своє існування після звернення позивача з даним позовом до суду, суд дійшов висновку закрити провадження у справі №910/6415/22 в частині позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 966068,70 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю предмета спору).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого позивачем товару, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 1048,39 грн та штраф у розмірі 163414,25 грн.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Суд зазначає, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені чи штрафу не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня/штраф нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені/штрафу може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Зважаючи на те, що Договором поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021 сторони не передбачили нарахування пені та штрафу за несвоєчасну сплату відповідачем грошових коштів за отриманий товар, та у зв`язку з відсутністю спеціального законодавчого акту, яким би встановлювались розмір та база нарахування пені/штрафу у відповідних правовідносинах, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача пені та штрафу, нарахованих за прострочення оплати товару, поставленого за спірними видатковими накладними на умовах Договору поставки №53-122-01-21-11111 від 16.08.2021.

При цьому, як вбачається з позовної заяви, як на підставу для нарахування пені і штрафу позивач посилається на норми ст. 231 Господарського кодексу України, де передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Однак, суд звертає увагу позивач на те, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Оскільки оплата вартості товару є грошовим зобов`язанням та беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко» в частині позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» пені у розмірі 1048,39 грн та штрафу у розмірі 163414,25 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 36975,72 грн. та інфляційні втрати у загальному розмірі 273813,84 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних, долучений позивачем до позовної заяви, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивач нараховує 10% річних, починаючи з січня 2021 року, тоді як прострочення виникло у січні 2022 року (крім видаткової накладної №3/52925 від 16.12.2021).

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо їх необґрунтованості, оскільки позивачем по деяким видатковим накладним неправильно було визначено початок періоду прострочення, про що також вказував відповідач у відзиві на позовну заяву.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат (в межах заявленого позивачем періоду нарахування), та дійшов висновку, що обґрунтованим розміром 3% річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача, є 36697,69 грн (3% річних) та 273761,05 грн (інфляційні втрати).

Отже, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко» в частині стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 3% річних у розмірі 36975,72 грн та інфляційних втрат у розмірі 273813,84 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 36697,69 грн (3% річних) та 273761,05 грн (інфляційні втрати).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За таких обставин, суд дійшов висновку повернути позивачу сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 14491,03 грн (в частині позовних вимог, щодо яких суд дійшов висновку закрити провадження у справі).

В іншій частині позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» суми основного боргу у розмірі 966068,70 грн.

3. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код: 24584661) на користь Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко» (04073, м. Київ, вул. Сирецька, буд. 28/2; ідентифікаційний код: 23162981) 3% річних у розмірі 36697 (тридцять шість тисяч шістсот дев`яносто сім) грн 69 коп., інфляційні втрати у розмірі 273761 (двісті сімдесят три тисячі сімсот шістдесят одна) 05 коп. та судовий збір у розмірі 4656 (чотири тисячі шістсот п`ятдесят шість) грн 88 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Повернути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «Солді і Ко» (04073, м. Київ, вул. Сирецька, буд. 28/2; ідентифікаційний код: 23162981) судовий збір у розмірі 14491 (чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто одна) грн 03 коп., сплачений за платіжним дорученням №345 від 09.02.2022.

6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 19.10.2022.

Суддя О.М. Спичак