ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 справа № 914/1184/22

Суддя Юркевич М.В., за участю секретаря Кравчук І.В., розглядаючи матеріали

позовної заяви: Товариства з обмеженою відповідальністю «Савсервіс-Мова», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Україна», с. Ставчани, Львівська область

про: стягнення коштів в розмірі 303 297,46 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Керод Р.П. адвокат

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Савсервіс-Мова» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Україна» про стягнення заборгованості в розмірі 303 297,46 грн.

Ухвалою від 14.06.2022 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та надано строк для подання відзиву та відповіді на відзив.

Станом на 12.08.2022 від відповідача відзиву не поступало. Заяв та клопотань від сторін не поступало.

Ухвалою від 09.08.2022р. розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження було призначено на 06.09.2022р.

31.08.2022р. до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду у зв`язку із перебуванням у відрядженні.

05.09.2022р. до канцелярії суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 06.09.2022р. розгляд справи було відкладено на 18.10.2022р.

В судове засідання 18.10.2022р. представник позивача з`явився, відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за наявними матеріалами справи.

Досліджуючи обставин справи та подані докази, судом було з`ясовано наступне:

01 березня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «САВСЕРВІС-МОВА» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рітейл Україна» (Покупець) укладено Договір поставки №2903-П, відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов`язався передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити Товар на умовах, визначених в даному Договорі.

Відповідно до додатку 3 «Додаток про умови оплати товару до Договору поставки», покупець зобов`язаний оплачувати товар поставлений постачальником з єдиним відтермінуванням платежу 70 календарних днів від дати поставки кожної партії товару.

За твердженням позивача, на виконання умов договору в період з 14.09.2021р. по 30.11.2021р., було поставлено відповідачу товар на загальну суму 250 662,20 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи видатковими накладними.

Згідно Акту звірки взаєморозрахунків підписаного між сторонами, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 08.04.2022р. становить 250 056,16 грн.

Відтак, позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням відповідачем умов договору поставки №2903-П від 01.03.2017 в частині повної та вчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у сумі 250 056,16 грн. Відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку розміру позовних вимог, окрім суми основного боргу позивач просить суд стягнути з відповідача також 22 595,15 грн. пені, 3 235,12 грн. 3% річних та 27 411,02 грн. інфляційних втрат.

Позиція відповідача.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що заборгованість у відповідача виникла під час дії воєнного стану, тому у вказаний період штрафні санкції не застосовуються, просить суд відмовити у стягненні з відповідача на користь позивача 22 595,15 грн. пені, 3 235,12 грн 3% річних та 27 411,02 грн. інфляційних втрат, оскільки діє військовий стан, що є форс - мажорними обставинами.

При прийнятті рішення, суд виходить з наступного.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 Господарського Кодексу України визначено, що господарські зобов`язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини 1, 2 статті 712 Цивільного Кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 250 056,16 грн. на підставі підписаних між сторонами видаткових накладних. Крім того, факт поставки товару також підтверджує і відповідач у підписаному з його сторони акті звірки взаєморозрахунків від 08.04.2022р. та відзиві на дану позовну заяву.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 250 056,16 грн заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З умовами договору, покупець зобов`язаний оплачувати товар поставлений постачальником з єдиним відтермінуванням платежу 70 календарних днів від дати поставки кожної партії товару.

Так, пунктом 10.4. договору встановленого, що у разі несвоєчасної оплати вартості Товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки виконання зобов`язання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач, поряд з основною сумою боргу, просить суд стягнути з відповідача 22 595,15 пені, нарахованої по кожній видатковій накладній окремо.

Перевіривши підставність нарахування пені, господарський суд дійшов висновку, що позивачем здійснено нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Водночас, за наслідками перевірки наданого позивачем розрахунку пені судом встановлено, що позивачем нарахована пеня за накладними №101192441 та №101192442 від 14.09.2021р. за 196 днів прострочки, що суперечить положенням ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, а також судом здійснено перерахунок пені по накладних за період поставки з 14.09.2021 р. по 30.11.2021р. та встановлено, що позивачем невірно зазначено дату початку нарахування пені по кожній видатковій накладній, а саме позивач провів нарахування, вказавши першим днем прострочення граничний день строку здійснення відповідачем оплати поставленого товару.

Таким чином, здійснивши перерахунок, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 22 167,99 грн. Натомість, 427,16 грн. пені до задоволення не підлягають.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3 235,12 грн 3% річних та 27 411,02 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку позивача в цій частині позовних вимог, суд констатує його правильність та обгрунтованість.

Відповідач, обґрунтовує свої заперечення в частині нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат тим, що заборгованість у відповідача виникла під час дії воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, що є форс мажорною обставиною, підтвердженою ТПП України. Тобто, на думку відповідача, невиконання обов`язку щодо оплати товару виникло через обставини непереборної сили.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в цій частині позовних вимог виходячи з наступного:

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 Цивільного кодексу України: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлюється Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами Регламентом засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/2394/21 (постанова від 14 червня 2022) вказав, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується і Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі № 913/20/21.

Тому, сам факт введення воєнного стану на території України не є імперативною підставою для звільнення всіх боржників від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за час існування форс-мажорних обставин. У кожному конкретному випадку у конкретних відносинах боржник має довести безпосередній вплив непереборної обставини на можливість виконання ним зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Слід зазначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати коштів від своїх контрагентів. Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина) тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

Крім того, твердження відповідача про те, що основна заборгованість в розмірі 250 056,16 грн виникла у відповідача перед позивачем під час дії воєнного стану є необґрунтованими, оскільки як встановлено судом поставка за спірним договором відбулась в період з 14.09.2021 по 30.11.2021р. Таким чином, з урахуванням 70-денної відстрочки платежу по кожній накладній, навіть за останньою поставкою, яка мала місце 30.11.2021р., прострочення оплати наступило 08.02.2022р., тобто до введення в дію воєнного стану.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підсумовуючи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме, в сумі 250 056,16 грн. основного боргу, 22 167,99 грн пені, 3 235,12 грн 3% річних, 27 411,02 грн інфляційних втрат.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Савсервіс-Мова» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Україна» (81118, Львівська область, с. Ставчани, вул. Шевченка, 9А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Савсервіс-Мова» (03115, м. Київ, вул. М. Краснова,27, ) 250 056,16 грн. основного боргу, 22 167,99 грн пені, 3 235,12 грн 3% річних, 27 411,02 грн інфляційних втрат та 4 543,05 грн судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені в ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.10.2022р.

Суддя Юркевич М.В.