РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.10.2022Справа № 910/4459/22

Господарський суд міста Києва в складі головуючого судді Літвінової М.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу 910/4459/22

за позовом Фізичної особи - підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни

до Приватного підприємства "Хімтєкс"

про стягнення 130 237, 00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Дмитрієва Тетяна Миколаївна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства "Хімтєкс" (далі - відповідач) про стягнення 130 237, 00 грн, з яких: 126 800,00 грн сума основного боргу та інфляційні втрати у розмірі 3 437, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 від 09.02.2021, внаслідок чого виникла заборгованість з орендної плати за березень-червень 2022 року в сумі 126 800,00 грн, за прострочення сплати якої нараховано інфляційні втрати в сумі 3 437,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2022 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, в ухвалі суд визнав дану справу малозначною та ухвалив розгляд справи здійснювати без виклику представників сторін.

14.07.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив що у нього наявна переплата за іншим Договором оренди №3 від 09.02.2021 в сумі 31 700,00 грн, яку він листом №1 від 14.01.2022 просив позивача зарахувати в рахунок оплат за Договором оренди нежилого приміщення №2-22 від 09.02.2021, а тому вважає що в частині основного боргу в сумі 31 700,00 грн слід відмовити.

Також, як на підставу своїх заперечень проти позову відповідач посилається на лист ТПП від 28.08.2022 №2024/02.0-7.1 та відомості сайту КМР про звільнення орендарів комунального майна від сплати орендної плати.

19.07.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив.

12.08.2022 від позивача надійшла заява про зарахування надмірно сплаченої орендної плати за Договором оренди №3 від 09.02.2021 в рахунок заборгованості за Договором оренди нежитлового приміщення №2-22 від 09.02.2021 за серпень 2022 року.

25.10.2022 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09.02.2021 між Фізичною особою - підприємцем Дмитрієвою Тетяною Миколаївною (за договором - орендодавець) та Приватним підприємством «Хімтєкс» (за договором - орендар) був укладений Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 (далі - договір).

Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов`язався передати, а відповідач зобов`язався прийняти в оренду нерухоме майно, а саме: складські приміщення площею 11,2 кв.м, а також офісні приміщення площею 43,6 кв.м, загальна площа приміщень становить 54,8 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. В. Брожка, 64, м. Київ.

Згідно п. 1.3. договору факт передачі об`єкта оренди оформляється двостороннім актом приймання-передачі, який складається та підписується сторонами одночасно з підписанням цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору за користування об`єктом оренди встановлюється місячна орендна плата в розмірі 650,00 грн без ПДВ за 1 кв.м офісних приміщень, а також 300,00 грн без ПДВ за 1 кв.м складських приміщень. Орендна плата нараховується і сплачується орендарем починаючи з моменту підписання сторонами цього договору.

Відповідно до п. 2.6 договору перераховується орендарем орендодавцю не пізніше 20 числа поточного місяця за наступний місяць.

Строк оренди за цим Договором встановлюється з моменту підписання Договору оренди та акту приймання-передачі об`єкта оренди та діє до 31 грудня 2022 року (п. 7.1. договору).

01.01.2022 між сторонами підписаний акт приймання - передачі в користування нежилого приміщення, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування на умовах оренди нерухоме майно, а саме: складські приміщення площею 11,2 кв.м, а також офісні приміщення площею 43,6 кв.м, загальна площа приміщень становить 54,8 кв.м.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем не сплачено орендну плату за березень-червень 2022 року в сумі 126 800,00 грн, за прострочення сплати якої нараховано інфляційні втрати в сумі 3 437,00 грн.

Відповідач в свою чергу вказує, що у нього наявна переплата за іншим Договором оренди №3 від 09.02.2021 в сумі 31 700,00 грн, яку він листом №1 від 14.01.2022 просив позивача зарахувати в рахунок оплат за Договором оренди нежилого приміщення №2-22 від 09.02.2021, а тому вважає що в частині основного боргу в сумі 31 700,00 грн слід відмовити.

Також, як на підставу своїх заперечень проти позову відповідач посилається на лист ТПП від 28.08.2022 №2024/02.0-7.1 та відомості сайту КМР про звільнення орендарів комунального майна від сплати орендної плати.

Позивач, в свою чергу, заперечує отримання листа №1 від 14.01.2022 та вказує, що переплата в сумі в сумі 31 700,00 грн за Договором оренди №3 від 09.02.2021 зарахована в рахунок заборгованості з орендної плати за серпень 2022 року за Договором оренди нежилого приміщення №2-22 від 09.02.2021.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним договором, оскільки містить в собі елементи як договору оренди, так і договору надання послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості за договором в розмірі 126 800,00 грн зі сплати орендної плати за період з березня 2022 року по червень 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки, заборгованість відповідача за договором у сумі 126 800,00 грн належним чином доведена, доказів сплати відповідачем заборгованості матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

При цьому, судом відхиляються заперечення проти позову, обґрунтовані переплатою за іншим договором оренди, оскільки вказана переплата врахована позивачем в якості оплати орендної плати за червень 2022 року за Договором оренди нежилого приміщення №2-22 від 09.02.2021.

Посилання відповідача на лист ТПП від 28.08.2022 №2024/02.0-7.1 також не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з орендної плати, оскільки наявність форс-мажорних обставин є підставою для звільнення від відповідальності за порушення виконання зобов`язання, проте не звільняє особу від обов`язку його виконати.

Посилання на відомості сайту КМР про звільнення орендарів комунального майна від сплати орендної плати також не приймаються судом до уваги, оскільки предметом позову не є заборгованість з оренди комунального майна.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

В частині нарахування інфляційних втрат судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі № 910/13071/19. Зокрема, сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних втрат, суд дійшов висновку про його вірність та обґрунтованість, а тому позовні вимоги про стягнення 63 437,00 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань за Договором оренди нежитлового приміщення №2-22 від 09.02.2021 належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними в справі доказами, судом встановлено, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00грн.

Відповідно до приписів статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження витрат у сумі 5 000,00 грн представник позивача надав Договір про надання правової допомоги від 01.06.2022, Акт приймання-передачі наданих послуг від 05.06.2022, платіжне доручення №100416185 від 06.06.2022, ордер серії АА №1129853 від 01.06.2022.

Враховуючи наведені положення процесуального законодавства, беручи до уваги співмірність витрат на правничу допомогу із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт адвокатом відповідача, виходячи з погодинної тарифікації адвокатських послуг: вартість послуг (відповідно до додаткової угоди від 26.07.2021), а також те, що отримання правничої допомоги є правом кожної юридичної або фізичної особи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення судових витрат підлягають задоволенню частково в сумі 5 000,00 грн.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства " Хімтєкс " ( 03069, м. Київ, вул. В. Брожка, 64, ідентифікаційний код 23497026) на користь Фізичної особи - підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) заборгованість в сумі 126 800 грн 00 коп., інфляційні втрати в сумі 3 437 грн 00 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481 грн. 00 коп та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено та підписано: 26.10.2022.

Суддя М.Є. Літвінова