ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/1539/21 (910/9303/21)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М. - головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

за участю представників:

ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" - Цілуванської С.С.,

ПрАТ "РОСАВА" - Забаріна А.Ф.,

ТОВ "ЗВ Ріелті" - Логвиненко О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СКН "Сучасна комерційна нерухомість"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2021

у справі №910/1539/21 (910/9303/21)

за заявою Приватного акціонерного товариства "Росава"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті"

про банкрутство.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2021 відкрито провадження у справі № 910/1539/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті".

Приватне акціонерне товариство "Росава" (далі - ПрАТ "Росава", позивач) в межах справи № 910/1539/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" (далі - ТОВ "ЗВ Ріелті") звернулося до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" (відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" (далі - ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість", відповідач 2) про визнання недійсними договору поворотної фінансової допомоги № 2/1020 від 15.10.2020 та договору поворотної фінансової допомоги № 3/1120 від 04.11.2020, укладених між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні вказаних вище договорів, відповідач 1 (боржник у справі № 910/1539/21) взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема, ПрАТ "Росава", повністю або частково стало неможливим. При цьому, укладаючи оспорювані договори, відповідач 1 був обізнаний про існування у нього значної заборгованості перед іншими кредиторами.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 позов задоволено; визнано недійсним договір поворотної фінансової допомоги № 2/1020 від 15.10.2020, укладений між ТОВ "ЗВ Ріелті" та ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість"; визнано недійсним договір поворотної фінансової допомоги №3/1120 від 04.11.2020, укладений між ТОВ "ЗВ Ріелті" та ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість"; cтягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 9 080,00 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі №910/1539/21(910/9303/21) залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що боржник (відповідач 1), за наявності грошового зобов`язання перед ПрАТ "Росава" на загальну суму 348740552,17 грн, вчинив значні правочини та додатково до існуючих боргових зобов`язань взяв на себе зобов`язання повернути позику, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Вказані обставини за висновками судів свідчать про існування підстав, що передбачені частиною 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Короткий зміст касаційної скарги

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" (скаржник), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 у справі № 910/1539/21 (910/9303/21); ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Скаржник в якості підстави подання касаційної скарги зазначає обставини, визначені пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України - суди першої та апеляційної інстанцій неправильного застосували норми матеріального права, неправильно витлумачили статтю 42 КУзПБ, яка була застосована судами.

Скаржник зауважує, що зі змісту вказаної норми випливає, що дії боржника при укладенні спірних угод повинні спричиняти шкоду кредиторам, якщо боржник, маючи перед кредиторами борги, свідомо відчужує майно і, як наслідок, зменшуючи частку кредиторів, яка могла бути направлена в погашення їх вимог, такий правочин має бути збитковим для боржника, тобто на підставі наведеної норми може бути визнаний недійсним правочин боржника щодо відчуження ним свого майна

Водночас, при укладанні між ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» та ТОВ «ЗВ Ріелті» договорів поворотної фінансової допомоги боржник навпаки отримав майно (грошові кошти), а не здійснив його відчуження, що не дає підстав для розгляду таких правочинів як недійсних в розумінні статті 42 КУзПБ.

В касаційній скарзі ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» обґрунтовує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми, посилаючись при відсутність висновку Верховного Суду щодо визнання судом недійсним на підставі пункту 2 частини 1 статті 42 КУзПБ договору поворотної фінансової допомоги/позики/кредиту, відповідно до умов якого боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство не надавав свої грошові кошти кредитору, здійснюючи відчуження ним свого майна, а навпаки отримав грошові кошти за учиненими відповідними майновими діями іншої сторони.

Крім того, скаржник зазначає:

- про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а суд апеляційної інстанції не звернув на це увагу. Позивач не обґрунтував і не аргументував підстави визнання договорів недійсними, але суд першої інстанції визнав його твердження прийнятними та визнав договори поворотної фінансової допомоги № 2/1020 від 15.10.2020 та № 3/1120 від 04.11.2020, укладені між ТОВ "ЗВ Ріелті" та ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" недійсними;

- суд апеляційної інстанції не врахував того, що правові позиції, на які посилається Господарський суд міста Києва в оскаржуваній ухвалі нерелевантні даній справі;

- суд першої інстанції не врахував правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, у відповідності до якої, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів;

- оскаржуваними судовими рішеннями незаконно усунуто ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» від можливості погасити свої кредиторські вимоги у справі про банкрутство іншої сторони по договору - боржника ТОВ «ЗВ Ріелті», що призведе до завдання ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» збитків.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

ПрАТ "Росава" подало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її вимог з підстав, викладених у відзиві, просить касаційну скаргу ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" залишити без задоволення, оскаржувані ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 у справі - залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 300 ГПК України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши касаційну скаргу, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, з наступних підстав.

За змістом статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Предметом касаційного перегляду у цій справі є ухвала Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022, прийняті за наслідками розгляду заяви про визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги, укладених боржником до порушення справи про його банкрутство.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що провадження у справі №910/1539/21 про банкрутство ТОВ "ЗВ Ріелті" відкрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2021.

Також, вказаним судовим рішенням ПрАТ "Росава" визнано кредитором ТОВ "3В Ріелті" на загальну суму 348740552,17 грн.

19.04.2021 ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" звернулось у справі №910/1539/21 із заявою з грошовими вимогами до боржника на суму 465956903,00 грн.

Заява була обґрунтована існуванням у боржника грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору поворотної фінансової допомоги № 2/1020 від 15.10.2020 та договору поворотної фінансової допомоги №3/1120 від 04.11.2020.

У червні 2021 року ПрАТ "Росава" як кредитор боржника звернулось із позовною заявою про визнання недійсними договору поворотної фінансової допомоги №2/1020 від 15.10.2020 та договору поворотної фінансової допомоги № 3/1120 від 04.11.2020, укладених між ТОВ "ЗВ Ріелті" (відповідач-1) та ТОВ "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" (відповідач-2).

Позивач вказував, що при укладенні вказаних договорів, відповідач-1 (боржник у справі № 910/1539/21) взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема, ПрАТ "Росава", повністю або частково стало неможливим. При цьому, укладаючи оспорювані договори, відповідач-1 був обізнаний про існування у нього значної заборгованості перед іншими кредиторами.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення прав та обов`язків або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частини першої, другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Тобто, визначені частиною другою статті 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом хоч у межах основної справи про банкрутство боржника, але у відокремленому позовному провадженні за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 28.09.2021 у справі №21/89б/2011(913/45/20).

Стаття 42 КУзПБ встановлює підстави, з яких правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, а також правові наслідки визнання таких правочинів недійсними.

В порядку передбаченому статті 42 КУзПБ можуть бути визнаними за спеціальними підставами окремі правочини боржника, що не виключає можливості визнання недійсними правочинів боржника також відповідно до статей 203, 215 ЦК України, оскільки тільки в межах провадження у справі про банкрутство законодавець визначив підсудність суду справ про визнання недійсними правочинів боржника, не обмежуючи підстав, за якими заявляються вимоги про визнання недійсним правочину (пункт 8 частини першої статті 20 ГПК України).

При цьому, ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку. Визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Заявник як на підставу позову послався на положення частини 1 статті 42 КУзПБ, відповідно до яких саме боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим (абзац 3).

Зі змісту вказаної норми вбачається, що закріплені в ній підстави визначальним критерієм недійсності вказують на негативні наслідки виконання боржником/прийняття ним на себе майнових зобов`язань, тобто економіко-правову оцінку дій боржника, що призвели до зменшення його активів (приховування майна) та неплатоспроможності.

Тобто "недійсність" за статтею 42 КУзПБ перш за все пов`язується з оцінкою дій боржника, виконання яких мало негативні наслідки для боржника у вигляді зменшення його майнових активів та неплатоспроможності, а наслідком правового регулювання за цією статтею є повернення у ліквідаційну масу майна боржника та унеможливлення боржником зловживаючи своїми правами, вчинення дій на шкоду кредиторам.

У справі, яка переглядається, заява ПрАТ "Росава" з посиланням на положення абзацу 3 частини 1 статті 42 КУзПБ, мотивована вчиненням боржником оспорюваних договорів фінансової позики, за якими боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема, ПрАТ "Росава", повністю або частково стало неможливим.

Колегія суддів зауважує, що угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Відтак, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, яка передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18, на які, серед іншого, посилався скаржник у своїй касаційній скарзі.

Колегія суддів зауважує, що необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18).

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які дають змогу вважати висновок про існування певної обставини істинним з певною вірогідністю, яка задовольняє встановлений для доведення цієї обставини стандарт доведення.

Таким чином, досліджуючи питання недійсності правочину, укладеного боржником в підозрілий період, суди в межах наявних в них повноважень, передбачених статтями 86, 237, 269 ГПК України, мають надали належну правову оцінку заявленим вимогам скаржника з урахуванням визначених ним підстав заявлених вимог (фактичної підстави - вчинення правочинів на шкоду кредиторам та правової підстави, яка, окрім приписів статті 42 КУзПБ, ґрунтується на загальних нормах ЦК України).

Водночас, у справі, яка переглядається, висновки судів обґрунтовані лише посиланням на загальні положення, що спірний договір не відповідає ознакам добросовісності та був вчинений боржником на шкоду кредиторам.

При цьому, твердження судів ґрунтуються лише на тому, що за наявності у боржника (відповідач 1) грошового зобов`язання перед ПрАТ "Росава" на загальну суму 348740552,17грн, строк виконання якого настав, та який став підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 16.03.2021, відповідач 1 у жовтні та листопаді 2020 року уклав із відповідачем2 договори поворотної фінансової допомоги № 2/1020 та № 3/1120, за якими перший взяв на себе зобов`язання на загальну суму 470 725 903,00 грн з повернення позичкових грошових коштів у строки, що визначені умовами договорів.

Вказавши на цей факт, поза увагою судів залишились умови укладених між відповідачами договорів, про визнання недійсними яких заявлено позовну вимогу, а саме, що між ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» та ТОВ «ЗВ Ріелті» укладено договір поворотної фінансової допомоги №2/1020 від 15.10.2020 та договір поворотної фінансової допомоги №3/1120 від 04.11.2020, за умовами яких ТОВ "ЗВ Ріелті" отримало фінансову допомогу в сумі 16 164 527 грн за договором поворотної фінансової допомоги №2/1020 від 15.10.2020 та в сумі 454 561 376 грн за договором поворотної фінансової допомоги №3/1120 від 04.11.2020).

Тобто, за умовами оскаржуваних договорів, боржник не здійснював відчуження, що призвело б до зменшення його активів, а навпаки отримав майно. В оскаржуваних судових рішеннях не було встановлено, що оспорювані договори містять положення про покладення на боржника надмірного фінансового тягаря у вигляді додаткових штрафу, пені тощо.

Суди попередніх інстанцій, обмежившись твердженням про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів, не надали оцінки дійсним мотивам, через які боржником вчинено оспорювані правочини про отримання фінансової допомоги, добросовісність цих мотивів в контексті наявності підстав для їх недійсності визначених в статті 42 КУзПБ, за змістом якої правочини можуть бути визнані недійсними, якщо вони завдали збитки боржнику або кредиторам.

Відтак, висновки судів щодо вчиненням боржником оспорюваних договорів, за якими боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, зроблені без встановлених дійсних обстави щодо настання негативних наслідків для боржника або кредиторів за результатом укладених договорів, які безсумнівно зменшують його активи, що в свою чергу негативно вплине на захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення вимог.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Тобто, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті. Недоведеність порушення прав позивача оспорюваним договором є достатньою підставою для відмови у позові.

Водночас, розглядаючи спір по суті заявлених вимог у цій справі, судами не було встановлено доведеності позивачем, як особою, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, безпосереднього порушення оспорюваним договором її прав та законних інтересів як заінтересованої особи, а також, як будуть вони захищені та відновлені в результаті визнання його недійсним.

Суди попередніх інстанцій при вирішення спору не врахували, що статтею 42 КУзПБ передбачено не лише підстави для визнання правочинів недійсними, але й наслідки недійсності таких правочинів. Така процедура спрямована на повернення до складу конкурсної маси відчужених за цими правочинами активів боржника та для забезпечення зберігання майна боржника в інтересах його кредиторів.

Правові наслідки недійсності правочину визначені також статтею 216 ЦК України, в частині першій якої закріплено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Водночас, у справі що розглядається, як при чинності договорів про отримання боржником фінансової допомоги, так і при визнанні їх недійсними, боржник не звільняється від обов`язку повернення позичальнику (ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість») грошових коштів, отриманих за цими договорами.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій за відсутності встановлених фактичних обставин, дійшли помилкових висновків про доведеність позивачем наявності підстав, визначених абзацом 3 частини 1 статті 42 КУзПБ для визнання недійсними вчинених боржником оспорюваних правочинів. У справі, що розглядається, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а суд апеляційної інстанції не звернув на це увагу.

Крім того, колегія суддів зауважує, що наведені в ухвалі суду першої інстанції постанови Касаційного господарського суду у від 03.03.2020 у справі №910/1405/14, Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі №369/11268/16-ц не є релевантними для судових рішень у справі, що переглядається.

Так у справі № 910/1405/14 предметом позову була вимога ліквідатор про зобов`язання вчинити дії, шляхом передачі за актом приймання-передачі майна (за переліком), яке відповідач отримав від боржника за умовами договору купівлі-продажу, визнаному недійсним, тобто вимога щодо застосування правових наслідків недійсних правочинів.

Правовідносини у цивільній справі № 369/11268/16-ц стосувалися правомірності безоплатного відчуження (дарування) фізичною особою, яка була засуджена за злочин і якій присуджено відшкодування завданим злочином збитків, нерухомого майна і земельної ділянки. Тобто, обставини в наведеній постанові також не є релевантними до спору, що розглядається у цій справі.

При апеляційному перегляді ухвали суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не виправив процесуальні порушення, допущені місцевим господарським судом, посилання на правові позиції Верховного Суду, які нерелевантні даній справі, не спростував.

Отже, доводи касаційної скарги отримали своє підтвердження під час касаційного перегляду судових рішень попередніх інстанцій і спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги.

Відтак, враховуючи помилкове застосування судами першої та апеляційної інстанцій пункту 2 частини 1 статті 42 КУзПБ до спірних правовідносин у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків судів про наявність підстав для визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги, укладених між ТОВ «ЗВ Ріелті» та ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість».

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про необхідність формування правового висновку щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

В касаційній скарзі не наведено достатньо мотивованих аргументів щодо наявності підстав для формування висновку щодо відмови у задоволенні заяви про визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги/позики/кредиту, відповідно до умов якого боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство не надавав свої грошові кошти кредитору, здійснюючи відчуження ним свого майна, а навпаки отримав грошові кошти з учиненими відповідними майновими діями іншої сторони.

Наявність підстав для визнання недійсним договору фінансової позики, укладеного боржником до відкриття провадження у справі про банкрутство, в тому числі й на підставі статті 42 КУзПБ, суди встановлюють у відповідності з нормами матеріального та процесуального права шляхом дослідження правової природи договору (а не лише його назви), аналізу змісту та умов укладеного договору зі встановленням фактичними обставинами та здійсненими на їх підставі висновками щодо застосування відповідних норм законодавства у кожній конкретній справі.

Висновки Верховного Суду

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

У разі, коли за результатами перевірки судом касаційної інстанції буде встановлено, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, з`ясовані судом першої або апеляційної інстанції з достатньою повнотою, однак допущено помилки у застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим, висновки суду першої та апеляційної інстанції не відповідають цим обставинам, суд касаційної інстанції приймає нове рішення.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина 1 статті 311 ГПК України).

З огляду на викладене вище, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позову про визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги № 2/1020 від 15.10.2020 та №3/1120 від 04.11.2020, укладених між ТОВ «ЗВ Ріелті» та ТОВ «СКН «Сучасна комерційна нерухомість» відмовити.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СКН "Сучасна комерційна нерухомість" задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі №910/1539/21(910/9303/21) скасувати.

3. Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Судді Жуков С.В.

Ткаченко Н.Г.