ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року Справа № 903/127/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Розізнана І.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КАМКА" на рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року та на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 10 червня 2022 року (суддя Якушева І.О.)

час та місце ухвалення рішення: 26 травня 2022 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 16:40 год; повний текст рішення складено 3 червня 2022 року

час та місце ухвалення додаткового рішення: 10 червня 2022 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; повний текст додаткового рішення складено 13 червня 2022 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КАМКА"

до Приватного акціонерного товариства "Електро"

в особі Волинського управління ПрАТ "Електро"

про стягнення 717 256 грн 80 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Пилипчук І.Ю.;

від Відповідача - Романюк Л.С..

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Камка (надалі Позивач) звернулося з позовом до Приватного акціонерного товариства Електро в особі Волинського управління ПрАТ Електро (надалі Відповідач) про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 717256 грн 80 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 4 грудня 2017 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір купівлі - продажу. Згідно з яким, Позивач придбав 57/100 частки гаражу на 5 (п`ять) автомашин /Г-1/ загальною площею 1352,5 кв.м.. Позивач зазначає, що в подальшому, 1 липня 2020 року та 31 березня 2021 року між Позивачем як орендодавцем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Арбітр» ЛТД» як орендарем було укладено договір оренди нежитлового приміщення. Згідно з договорами оренди Позивач зобов`язався передати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення (виробничий будинок з господарськими (допоміжними будівлями та спорудами), а саме: гараж площею 355,6 кв.м.; приміщення площею 18,8 кв.м.; склад площею 70,7 кв.м.; приміщення площею 6,9 кв.м.. Позивач вказує, що в подальшому від орендаря почали надходити скарги щодо перешкоджання йому здійснювати своє право оренди відповідно до укладених договорів оренди приміщення. Позивач вважає, що через перешкоджання йому у користуванні власними приміщенням Відповідачем завдано Позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 717256 грн 80 коп., виходячи з розрахунку 39847 грн 60 коп. ((орендна плата за 1 місяць) х 18 місяців (з 1 липня 2020 року по 31 січня 2022 року)).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року в справі №903/127/22 в задоволенні позову відмовлено.

При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи умови договору купівлі-продажу від 4 грудня 2017 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Позивачу належить 57/100 частки у праві власності на гараж, загальна площа якого 1352,5 кв.м. Суд вважав, що Позивач є власником 57/100 частки у праві власності на гараж, а не власником майна гаража. Станом на час розгляду справи частки спільної власності в гаражі в натурі із загальної площі співвласникам не виділено, домовленість про порядок володіння та користування спільною частковою власністю між співвласниками гаража Позивачем та Відповідачем відсутня. Суд наголошував, що Відповідач не надавав Позивачу згоди на здійснення права спільної часткової власності в гаражі, та вказав, що доказів цього Відповідач суду не надав.

Судом встановлено, що всупереч вимог статті 761 Цивільного кодексу України нежитлові приміщення на підставі договорів оренди нежитлового приміщення №0107-20 від 1 липня 2020 року та №3103-21 від 31 березня 2021 року передані в оренду не власником майна, оскільки Позивач є лише власником 57/100 частки у праві власності на гараж. Судом наголошено, що зі змісту позовної заяви випливає, що Позивач подав до суду позов про стягнення збитків як власник майна, вважаючи, що Відповідач протиправними діями позбавив його можливості як власника майна отримати доходи від передачі майна в оренду.

Місцевий господарський суд прийшов до висновку, що Позивач у встановленому законом порядку не довів, що він дійсно позбавлений можливості отримувати реальні прибутки від здачі майна в оренду. За таких обставин Позивачем не доведено наявності в діях Відповідача складу цивільного правопорушення, оскільки належними доказами не доведено факту допущення Відповідачем протиправної поведінки, шкідливого результату такої поведінки (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини як обов`язкових складових цивільного правопорушення.

30 травня 2022 року від представника Відповідача до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 25500 грн.

Додатковим рішення від 10 червня 2022 року заяву Відповідача про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з Позивача на користь Відповідача 22500 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В іншій частині заяви Відповідача відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд оцінивши заявлені до стягнення витрати, зазначив, що надані докази в їх сукупності підтверджують надання Відповідачу його адвокатом послуг професійної правничої допомоги при розгляді цієї справи на загальну суму 22500 грн (25500 3000). Представник Відповідача подав до суду відзив на позов. Протоколи судових засідань свідчать про те, що представник Відповідача брав участь у трьох судових засіданнях, виступав у судових дебатах. Час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомогою і підлягає компенсації поряд з іншими витратами.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції та додаткового рішення, Позивач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року в справі №903/127/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов та стягнути з Відповідача 717256 грн 80 коп. збитків у формі упущенної вигоди.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне. Підставою для визначення частковості майна, встановленої Договором, слугували довідка розрахунку ідеальних долей від 27 грудня 2016 року та виписка з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року. Окрім того на переконання Позивача, для підтвердження факту того, що сторони Договору купівлі-продажу на момент його укладання сторони чітко розуміли, що одна сторона продає, а інша купує. Наявність документів в матеріалах нотаріальної справи, на переконання апелянта, свідчить ні про, що інше, ніж про те, що сторони мають домовленість, яка базується на підставі цих документів (що подані Позивачем до матеріалів справи). Позивач зазначає, що у відповідності до вище вказаної виписки з інвентаризаційних матеріалів передбачено, що частка права власності Позивача 57/100 становить заг.пл. 766,3 кв.м. та складається з таких приміщень площею: гараж 15 площею 355,6 кв.м.; приміщення 16 площею 18,8 кв.м.; склад 17 площею 70,7 кв.м.; кабінет 18 площею 6,9 кв.м.; гараж 19 площею 314,3 кв.м..

Позивач зазначив, що задля доведення обставини того, що саме Відповідач в особі його посадових осіб здійснював перешкоди долучає до апеляційної скарги протокол додаткового огляду предметів/речей/ від 28 липня 2022 року, складеного дізнавачем СД ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області старшим лейтенантом поліції Потапчук Т.О., в якому, при огляді аудіофайлу під назвою « 787870», тривалістю 12 хвилин 46 секунд зафіксована розмова між Селей І. (директор ВФ ПрАТ «Електро») та ОСОБА_1 (чоловік директорки ТОВ «Камка»).

На переконання апелянта, укладаючи Договір купівлі-продажу з визначенням часток Позивача та Відповідача, кожна зі сторін розуміла якими частками приміщення вона користується, адже саме цільове призначення та технічні характеристики, надають змогу без втручання в його конструкції використовувати його без шкоди для іншої сторони. Окрім того, математичний поділ 57/100 та 43/100 свідчать про те, що вказаний розрахунок здійснювався з метою збереження технічного стану приміщення про, що свідчить копія технічного паспорту.

З метою доведення наявності повного складу цивільного (господарського) правопорушення у діяннях Відповідача, Позивач вказав, що протиправна поведінка Відповідача пов`язана з неможливістю використовувати Позивачем майном за його цільовим призначенням. Позивач вказує, що ним доводилося повідомленням-вимогою №29/09ТОВ «Фірма «Арбітр» ЛТД» від 29 липня 2020 року на адресу Позивача про неможливість використовувати орендовані приміщення, оскільки до них нема фізичного доступу. Позивач зазначає, що заявою ТОВ «Фірма «Арбітр» ЛТД», що була зареєстрована за №2612 від 22 квітня 2021 року Відділом поліції №1 (м.Ківерці) Луцького районного управління поліції ГУ НП у Волинській області з приводу перешкоджання в доступі до орендованих приміщень, атакож заявами Позивача від 26 жовтня 2020 року, 9 листопада 2020 року, 16 листопада 2020 року до Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області з приводу проникнення осіб від ПрАТ «Електро» на територію приміщень ТОВ «Камка» також доводяться вказані обставини. Збитки, заподіяні Відповідачем для Позивача підтверджуються - договором оренди нежитлового приміщення №0107-20 від 1 липня 2020 року; договором оренди нежитлового приміщення №3103-21 від 31 березня 2021 року; розрахунком станом на день подання позову. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою Відповідача і збитками завданими Позивачу виражається в тому, що протиправні діяння Відповідача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. При цьому, апелянт наголошує, що з моменту укладання Договорів оренди Позивач мав обґрунтовані сподівання та законні очікування на отримання доходу, визначеного умовами таких договорів. Вина Відповідача умисна поведінка, що виражалась у незаконному створені перешкод у користуванні приміщеннями стороною орендаря - Третьою особою у справі, шляхом незаконного відвідування/огляду приміщень, що належать Позивачу без законної для того підстави та дозволу Позивача.

Також, Позивач просив додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 10 червня 2022 року в справі №903/127/22 скасувати та відмовити в задоволенні заяви Відповідача про стягнення судових витрат на правничу допомогу. При цьому, в апеляційній скарзі відсутні будь-які доводи щодо підстав скасування додаткового рішення.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 16 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року та додаткове рішення від 10 червня 2022 року, запропоновано Відповідачу надати відзив на апеляційну скаргу (том 1, а.с. 218).

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 25 серпня 2022 року справу №903/127/22 призначено до розгляду на 12 жовтня 2022 року на 14 год 00 хв. (том 1, а.с. 222).

25 серпня 2022 року на адресу Північнозахідного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Відповідача, в якому відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити апеляційну скаргу Позивача без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року та додаткове рішення від 10 червня 2022 року. Відповідач вказав, що за змістом статті 358 Цивільного кодексу України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у щільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Відповідно до договору купівлі-продажу від 4 грудня 2017 року та Витягу з Державною реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Відповідачу належить 43/100, а Позивачу належить 57/100 частки Гаражу на 5 (п`ять) автомашин, загальною площею 1352,5 кв.м.. Позивач вказав, що на даний період: частки спільної власності в Гаражі на 5 (п`ять) автомашин, в натурі із загальної площі співвласникам не виділені, домовленості про порядок володіння та користування спільною частковою власністю між співвласниками гаражу не має. Позивач також зазначив, що Позивач не давав Відповідачу згоди на здійснення права спільної часткової власності щодо гаражу, а тому, за нормами статті 356 Цивільного кодексу України даний Гараж є спільною частковою власністю Позивача та Відповідача.

29 вересня 2022 року на адресу Північнозахідного апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив Відповідача, в якій Позивач вказав, що у змісті виписки з інвентаризаційних матеріалів вказано, що частка права власності Позивача 57/100 становить загальна площа 766,3 кв.м. та складається з таких приміщень площею: гараж 15 площею 355,6 кв.м.; приміщення 16 площею 18,8 кв.м.; склад 17 площею 70,7 кв.м.; кабінет 18 площею 6,9 кв.м.; гараж 19 площею 314,3 кв.м.. Виписка з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року та довідка розрахунку ідеальних долей від 27 грудня 2016 року видавались на запит Відповідача, що підтверджується копією заяви №121/5 від 6 грудня 2016 року (міститься в матеріалах справи). Відповідач вказує, що в подальшому ці документи надані Відповідачем для долучення до справи нотаріуса. Отримуючи та долучаючи до справ нотаріуса вище перелічені документи, Відповідач фактично вчинив правочин - дію, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Позивач зазначає, що на підставі даних документів сторони Договору купівлі-продажу визначились з приміщеннями Гаража, які продавець продав, а покупець придбав. На переконання Позивача наявність в матеріалах справи нотаріуса виписки з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року та довідки розрахунку ідеальних долей від 27 грудня 2016 року стало передумовою не тільки визначення відсоткових часток Гаража, але й надало розуміння продавцю - Відповідачу про приміщення Гаража, які він продав, а покупцю - Позивачу про приміщення Гаража, які він придбав.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2022 року задоволено клопотання представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

12 жовтня 2022 року в судовому засіданні оголошено перерву на 19 жовтня 2022 року, про що представник Відповідача повідомлений під розписку, а представник Позивача повідомлений в судовому засіданні.

В судовому засіданні від 12 та 19 жовтня 2022 року представник Позивача підтримував доводи, наведені в апеляційній скарзі, та просив рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року в справі №903/127/22 та додаткове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт вказав, що підставою для визначення частковості майна, встановленої Договором, слугували довідка розрахунку ідеальних долей від 27 грудня 2016 року та виписка з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року. Представник Позивача вказав, що для підтвердження факту того, що сторони Договору купівлі-продажу на момент його укладання чітко розуміли, що одна сторона продає, а інша купує, Позивачем долучено ту ж копію виписки з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року, яка була отримана 7 липня 2022 року зі справ приватного нотаріуса аркуш №28 напис про, що міститься на документі. Представник Позивача вказав, що наявність таких документів в матеріалах нотаріальної справи свідчить ні про, що інше, ніж про те, що сторони мають домовленість, яка базується на підставі цих документів. Представник Позивача зазначив, що у відповідності до вище вказаної виписки з інвентаризаційних матеріалів передбачено, що частка права власності Позивача 57/100 становить загальну площу 766,3 кв.м. та складається з таких приміщень: гараж 15 пл.355,6 кв.м.; приміщення 16 площа 18,8 кв.м.; склад 17 площею 70,7 кв.м.; кабінет 18 площею 6,9 кв.м.; гараж 19 площею 314,3 кв.м.. Представник Позивача вказав, що задля доведення обставини того, що саме Відповідач в особі його посадових осіб здійснював перешкоди, долучив до апеляційної скарги протокол додаткового огляду предметів/речей/ від 28 липня 2022 року, складеного дізнавачем СД ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області старшим лейтенантом поліції Потапчук Т.О., в якому, при огляді аудіофайлу під назвою « 787870», тривалістю 12 хвилин 46 секунд зафіксована розмова між Селей І. (директор ВФ ПрАТ «Електро») та ОСОБА_1 (чоловік директорки ТОВ «Камка»).

Представник Позивача вказав, що Договір купівлі-продажу укладено з визначенням часток Позивача та Відповідача, а тому кожна зі сторін розуміла якими частками приміщення вона користується, адже саме цільове призначення та технічні характеристики, надають змогу без втручання в його конструкції використовувати його без шкоди для іншої сторони, а математичний поділ 57/100 та 43/100 свідчать про те, що вказаний розрахунок здійснювався з метою збереження технічного стану приміщення про, що свідчить копія технічного паспорту.

З метою доведення наявності повного складу цивільного (господарського) правопорушення у діяннях Відповідача, представник Позивача вказав, що протиправна поведінка Відповідача пов`язана з неможливістю використовувати Позивачем майна за його цільовим призначенням, та доводиться: повідомленням-вимогою №29/09ТОВ «Фірма «Арбітр» ЛТД» від 29 липня 2020 року на адресу Позивача про неможливість використовувати орендовані приміщення, оскільки до них нема фізичного доступу; заявою ТОВ «Фірма «Арбітр» ЛТД», що була зареєстрована за №2612 від 22 квітня 2021 року Відділом поліції №1 (м.Ківерці) Луцького районного управління поліції ГУ НП у Волинській області з приводу перешкоджання в доступі до орендованих приміщень; заявами Позивача від 26 жовтня 2020 року, 9 листопада 2020 року, 16 листопада 2020 року до Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області з приводу проникнення осіб від ПрАТ «Електро» на територію приміщень ТОВ «Камка». Збитки, заподіяні Відповідачем для Позивача підтверджуються - договором оренди нежитлового приміщення №0107-20 від 1 липня 2020 року; договором оренди нежитлового приміщення №3103-21 від 31 березня 2021 року; розрахунком станом на день подання позову. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою Відповідача і збитками завданими Позивачу виражається в тому, що протиправні діяння Відповідача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Також, представник Позивача заперечив проти стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції та просив скасувати додаткове судове рішення, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви представника Відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката.

В судовому засіданні від 12 та 19 жовтня 2022 року представник Відповідача заперечив доводи, наведені в апеляційній скарзі, та просив рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року та додаткове рішення в справі №903/127/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Відповідача вказав, що за змістом статті 358 Цивільного кодексу України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у щільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Представник Відповідача вказав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 4 грудня 2017 року та Витягу з Державною реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Відповідачу належить 43/100, а Позивачу належить 57/100 частки Гаражу на 5 (п`ять) автомашин, загальною площею 1352,5 кв.м.. На даний час існує судове рішення, яким Відповідач вже виділив свою частку майна із спільної часткової власності.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року та додаткове рішення в справі № 903/127/22 слід залишити без змін.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, 4 грудня.2017 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір купівлі - продажу (надалі Договір; том 1,а.с.10-11).

Згідно з пунктом 1 Договору, Відповідач продає, а Позивач придбаває 57/100 частки гаражу на 5 (п`ять) автомашин/Г-1/загальною площею 1352,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, м. Ківерці, вул. Чкалова, 61.

До позовної заяви Позивач надав копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким 8 грудня 2017 року Позивач зареєстрував спільну часткову власність у майні в розмірі 57/100, тобто частку у праві власності.

1 липня 2020 року між Позивачем (як орендодавцем) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Арбітр» ЛТД» як орендарем (надалі - Третя особа) укладено договір оренди нежитлового приміщення №0107-20 (том 1, а.с. 13-16).

Згідно з пунктом 1.1 Договору оренди від 1 липня 2020 року, Позивач зобов`язався передати Третій особі у тимчасове платне користування нежитлове приміщення (виробничий будинок з господарськими (допоміжними будівлями та спорудами), що знаходяться за адресою: м.Ківерці, вул.Чкалова, 61, а саме: гараж площею 355,6 кв.м.; приміщення площею 18,8 кв.м.; склад площею 70,7 кв.м.; приміщення площею 6,9 кв.м.; гараж площею 314,3 кв.м., що підтверджується актом прийому-передачі до Договору оренди від 1 липня 2020 року.

Пунктом 9.3 Договору оренди від 1 липня 2020 року, передбачено строк дії договору оренди - 1 рік.

В силу пункту 3.1 Договору оренди від 1 липня 2020 року, розмір орендної плати становить 39 847 грн 60 коп. за місяць.

Пунктом 10.7 Договору оренди від 1 липня 2020 року передбачено, що Третя особа має право достроково припинити дію договору у разі невиконання Позивачем своїх зобов`язань та порушення умов передбачених даним договором та діючим законодавством України, попередивши Позивача письмово, договір вважається розірваним з моменту одержання Позивачем повідомлення Третьої особи про його вимогу достроково розірвати даний договір. Якщо Позивач з будь-яких причин (у будь-який спосіб) відмовляється отримати таке або інше повідомлення Третьої особи, датою отримання такого повідомлення буде вважатися дата його особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку.

29 липня 2020 року на адресу Позивача від Третьої особи скеровано повідомлення-вимогу №29/09 про неможливість використовувати орендовані приміщення у зв`язку з відсутністю фізичного доступу до них, заблокованістю заїзду на територію, використанням приміщень, які передані в оренду Третій особі. Третя особа просила усунути перешкоди в користуванні приміщеннями, за інших обставин посилалася на те, що договір оренди буде розірваний у зв`язку з невиконанням орендодавцем умов договору оренди.

12 серпня 2020 року на адресу Позивача надійшло повідомлення №12/08 від ТОВ «Фірма «Арбітр» ЛТД» про розірвання договору оренди на підставі пункту 10.7 Договору оренди від 1 липня 2020 року.

31 березня 2021 року між Позивачем та Третьою особою як орендарем було укладено договір оренди нежитлового приміщення №3103-2 (том 1,а.с. 18-21).

Істотні умови договору оренди, укладеного 31 березня 2021 року є ідентичними умовам договору оренди, укладеного 1 липня 2020 року.

Передача майна від Позивача до Третьої особи оформлена актами прийому передачі від 1 липня 2020 року, 1 квітня 2021 року.

Згідно з поясненнями представника Позивача, після укладання договору оренди від 31 березня 2021 року на адресу Позивача почали надходити нарікання про неможливість використання орендованих приміщень через їх блокування третіми особами.

З метою захисту права користування Третя особа звернулось до Відділення поліції №1 (м.Ківерці) Луцького районного управління поліції ГУ НП у Волинській області, про що в ІТС ІПНП України (Єдиний облік) відділення поліції №1 під №2612 від 22 квітня 2021 року з приводу перешкоджання в доступі до орендованих приміщень, які розташовані за адресою: м.Ківерці, вул. Чкалова, 61. Таким чином зареєстровано звернення, що підтверджується копією листа Відділення поліції №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУ НП у Волинській області №5359/50/1/01 - 2021 від 18 травня 2021 року.

Позивач стверджує, що у зв`язку з цим Договір оренди від 31 березня 2021 року розірвано на підставі повідомлення №14/05 від 14 травня 2021 року Третьої особи про розірвання договору оренди №31103-21 від 31 березня 2021 року, згідно з пунктом 10.7 договору оренди від 31 березня 2021 року.

На підтвердження факту перешкоджання у розпорядженні майном, шляхом його передачі в оренду Третій особі, Позивач посилається також на звернення до правоохоронних органів за фактом незаконного проникнення на територію приватної власності, до приміщень за адресою: м.Ківерці, вул. Чкалова, 61, а саме: до гаража пл.355,6 кв.м.; приміщення площею 18,8 кв.м.; складу площею 70,7 кв.м.; приміщення площею 6,9 кв.м.; гаражу площею 314,3 кв.м. А саме: 26 жовтня 2020 року, 9 листопада 2020 року та 16 листопада 2020 року Позивач звертався до Ківерцівського ВП ГУ НП у Волинській області з приводу проникнення осіб від Відповідача на територію приміщень Позивача.

Позивач вважає, що через перешкоджання йому у користуванні власними приміщенням Відповідачем було завдано йому збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 717256 грн 80 коп., виходячи з розрахунку: 39847 грн 60 коп. (орендна плата за 1 місяць) х 18 місяців (з 1 липня 2020 року по 31 січня 2022 року).

Дане стало підставою для звернення Позивача до суду, за захистом порушеного, на його думку, права з позовом до Відповідача про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 717256 грн 80 коп..

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 355 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною 1 статтею 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За змістом статті 358 Цивільного кодексу України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

Зважаючи на заперечення Позивача, наведені в апеляційній скарзі щодо того, що виділення частки Позивача та вільне розпорядження своєю часткою що передбачає сам Договір та норми діючого законодавства України, апеляційним господарським судом було встановлено наступне.

Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Згідно з пунктом 1 Договору, Відповідач продає, а Позивач придбаває 57/100 частки гаражу на 5 (п`ять) автомашин/Г-1/загальною площею 1352,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, м. Ківерці, вул. Чкалова, 61 (том 1, а.с. 10-11).

До позовної заяви саме Позивачем долучено копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким: 8 грудня 2017 року Позивач зареєстрував спільну часткову власність у майні в розмірі 57/100, тобто частку у праві власності; опис об`єкта: загальна площа 1352, 5 кв.м.; опис: гараж на 5 автомашин /Г-1/, загальною площею 1352,5 кв.м. (том 1, а.с 12).

Відповідно до виписки з Інвентаризаційних матеріалів за вих. № 7551-1 від 27 грудня 2016 року, власник майна Відповідача, частка 1/1; опис об`єкта загальна площа 1352,5 кв.м.. Примітка: відчужується 57/100 частини, загальною площею 766,3 кв.м., а саме: гараж 15пл. 355,6 кв.м.; приміщення 16 пл. 18,8 кв.м.; склад 17 пл. 70,7 кв.м.; кабінет 18 пл. 6,9 кв.м., гараж 19 пл. 314,3 кв.м. (том 1,а.с. 26).

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що враховуючи умови Договору (зокрема пункти 1, 8 Договору), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виписку з Інвентаризаційних матеріалів, Відповідачу належить 57/100 частки у праві спільної часткової власності на гараж, загальна площа якого 1352,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, м. Ківерці, вул.Чкалова, буд. № 61.

Тобто, Позивач є власником 57/100 частки у праві власності на гараж, а не власником майна гаража.

Заперечення Позивача щодо відсутності в нього права спільної часткової власності на спірне майно (оскільки, як зазначає Позивач його частка виділена з такого майна) спростовується копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в якому конкретно зазначено: 8 грудня 2017 року Позивач зареєстрував спільну часткову власність у майні в розмірі 57/100.

Станом на час розгляду справи частки спільної власності в гаражі в натурі із загальної площі співвласникам не виділено, домовленість про порядок володіння та користування спільною частковою власністю між співвласниками гаража Позивачем та Відповідачем відсутня.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо звернення Позивача з відповідними листами до Відповідача під час укладення договорів оренди, відтак Відповідач не надавав Позивачу згоди на здійснення права спільної часткової власності щодо гаражів, зокрема, шляхом передання їх в оренду.

Водночас, апеляційний господарський суд констатує, що в правову полі дії частини 1 статті 356 Цивільного кодексу України, саме гараж площею 1352, 5 кв.м. є спільною частковою власністю Позивача та Відповідача.

Таким чином, договори оренди гаража, який є спільною частковою власністю Позивача та Відповідача, всупереч вимог статті 358 Цивільного кодексу України, укладені Позивачем без згоди та відома іншого співвласника гаража - Відповідача.

У позовній заяві Позивач як на доказ домовленості між сторонами про належність майна пропорційно до часток посилається на довідку розрахунок ідеальних долей від 27 грудня 2016 року, виписку з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року, де вказано, що частка права власності Позивача 57/100 становить загальною площею 766,3 кв.м. та складається з таких приміщень площею: гараж 15 площею 355,6 кв.м.; приміщення 16 площею 18,8 кв.м.; склад 17 площею 70,7 кв.м.; кабінет 18 площею 6,9 кв.м.; гараж 19 площею 314,3 кв.м (том 1, а.с. 25).

Дослідивши таку довідку з врахуванням норм діючого законодавства України, котрі направлення на врегулювання відносин з-приводу розподілу та виділення часток в права спільної часткової власності, колегія суддів констатує, що довідку розрахунок ідеальних долей від 27 грудня 2016 року та копію виписки з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року не можна вважати належними доказами на підтвердження домовленості між Позивачем і Відповідачем про належність їм майна пропорційно до часток, оскільки копія виписки з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року видана Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», на цьому документі відсутні будь які підписи Відповідача (так як і на довідці), ким складено і підписано розрахунок ідеальних часток не зазначено.

В той же час апеляційний господарський суд наголошує на тому, Договір купівлі продажу не містить інформації про те, які саме приміщення належать до 57/100 часток гаражу.

Також суд констатує, що представник Відповідача в своїх поясненнях вказав, що саме для усунення непорозумінь між співвласниками гаражу в 2021 році Відповідач звернувся до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до Позивача про виділення в натурі Відповідачу 43/100 частки власності від спільного майна в гаражі на 5 (п`ять) автомашин, загальною площею 1352,5 кв.м., який знаходиться за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, м.Ківерці, вул.Чкалова, буд. № 61, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18 (справа №903/463/21).

Відповідно до статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, уклавши договір купівлі продажу частки, 8 грудня 2017 року Позивач зареєстрував спільну часткову власність у майні в розмірі 57/100, тобто зареєструвало право на частку у майні, а не право власності на майно. Проаналізувавши все вищевказане колегія суду констатує, що лише після вчинення певних дій щодо виділення своєї частки з спільної часткової власності, Позивач може самостійно розпоряджатися такою часткою, в тому числі шляхом надання майна в оренду.

Тобто, на підставі Договору купівлі-продажу від 4 грудня 2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Позивачу належить виключно 57/100 частки гаража на 5 (п`ять) автомашин, загальною площею 1352,5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, колегія суддів звертає увагу, апелянта, що доказів, які б свідчили про те, що Позивачем зареєстровано право власності саме на об`єкти нерухомості не надано (навпаки з доказів, вбачається, що Позивачем зареєстровано лише право на частку в праві спільної часткової власності).

Як вбачається із копії виписки з інвентаризаційних матеріалів №7551-1 від 27 грудня 2016 року гараж на 5 автомашин (Г-1) на підставі свідоцтва про право власності належить саме Відповідачу.

Доказів на підтвердження виділення майна в натурі на час передачі майна в оренду Позивач суду першої та апеляційної інстанції не надав, і відповідно матеріали справи таких не містять.

Статті 626, 628 Цивільного кодексу України визначають, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У статті 761 Цивільного кодексу України вказано, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені у параграфі 2 глави 16 «Правочини» Цивільного кодексу України.

Таким чином, всупереч вимог статті 761 Цивільного кодексу України нежитлові приміщення на підставі Договорів оренди нежитлового приміщення №0107-20 від 1 липня 2020 року та №3103-21 від 31 березня 2021 року передані в оренду не власником майна, оскільки, як встановлено вище в даній постанові, Позивач є лише власником 57/100 частки у праві спільної часткової власності на гараж.

Із змісту позовної заяви вбачається, що Позивач подав до суду позов про стягнення збитків, позиціонуючи себе як власник майна, вважаючи, що Відповідач протиправними діями позбавив його можливості як власника майна отримати доходи від передачі майна в оренду.

Відтак, підсумовуючи усе вищеописане, колегія суддів констатує, що доводи Позивача про те, що Відповідач діяв протиправно по відношенню до Позивача (не враховуючи уже відсутність будь-яких звернень Позивача до Відповідача з вимогою про надання згоди щодо розпорядження спільним майном шляхом надання його в оренду), саме як до власника майна, безпідставні та спростовуються усім вищевстановленим в даній постанові.

В той же час, досліджуючи предмет та характер спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що Позивач в процесі судового розгляду у встановленому законом порядку не довів наявності у нього права власності на майно, передане в оренду, а відтак не довів порушеного права, за захистом якого звернувся з позовом до суду, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення збитків.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, колегією суддів також враховується наступне.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У відповідності до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В силу дії частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

В той же час, відповіді Ківерцівського ВП ГУ НП у Волинській області на звернення Позивача від 10 листопада 2020 року за № 8573/54/01-2020, від 14 грудня 2020 року за №9555/54/01-2020 не підтверджують факту перешкоджання Відповідачем у користуванні майном, у відповідях зазначено лише про те, що правовідносини між Позивачем та Відповідачем є цивільноправовими та мають вирішуватися шляхом подачі позову до суду.

Зі змісту листів ТОВ «Фірма «Арбітр» ЛТД» на адресу Позивача також не вбачається, що перешкоди у доступі до приміщень здійснював саме Відповідач.

Також Позивач не надав суду доказів в розумінні частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України: обвинувального вироку або постанови суду про притягнення посадових осіб Відповідача до адміністративної відповідальності, які б свідчили про вчинення саме Відповідачем протиправних дій (як вказує Позивач).

Згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, Позивач не довів, що договори оренди були розірвані внаслідок неправомірної поведінки саме Відповідача, а відтак, не довів, що упущена ним вигода в розмірі 717256 грн 80 коп. не отримана саме через дії Відповідача.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що передача нежитлових приміщень в оренду Третій особі оформлена актами приймання-передачі від 1 липня 2020 року та від 1 квітня 2021 року.

За змістом пунктів 7.1 та 7.2 Договорів оренди: повернення приміщення здійснюється комісією, яка складається з представників обох сторін. Про повернення приміщення складається акт прийому передачі; після розірвання договорів орендар передає орендодавцю ключі від приміщення.

Обгрунтовуючи вимогу про стягнення збитків, Позивач посилається на розірвання договорів оренди нежитлового приміщення №0107-20 від 1 липня 2020 року та №3103-21 від 31 березня 2021 року, укладених між Позивачем та Третьою особою, проте не надав жодного доказу повернення Третьою особою отриманих за цими Договорами нежитлових приміщень після розірвання договору в порядку, передбаченому пунктами 7.1, 7.2 Договорів, а саме матеріали справи не містять: актів прийому передачі про повернення приміщення з оренди; передачі орендарем ключів орендодавцю.

Отже, Позивач у встановленому законом порядку не довів, що він дійсно позбавлений можливості отримувати реальні прибутки від здачі майна в оренду.

За таких обставин Позивачем не доведено наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення, оскільки належними доказами не доведено факту допущення відповідачем протиправної поведінки, шкідливого результату такої поведінки (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини як обов`язкових складових цивільного правопорушення.

Предметом спору в справі є саме стягнення збитків у формі упущеної вигоди, а тому, вважаючи на ту обставину, що Позивачем не доведено всіх елементів, наявність яких необхідна під час стягнення та доведення упущеної вигоди та стягнення збитків так як і не доведено, що такі дії вчинялися саме Відповідачем (не зважаючи уже на те, що саме Відповідач і є особою котра має надавати згоду щодо вчинення таких дій Позивачем як передання майна в оренду), в колегія суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення саме з Відповідача на користь Позивача збитків у формі упущеної вигоди, стягнутих за майно, явим вони володіють на праві спільної часткової власності.

Враховуючи вищевикладене, оскільки Позивачем не доведено існування всіх обставин для стягнення збитків у формі упущеної вигоди, приймаючи до уваги недоведеність з боку Позивача обставин щодо виділення його частки із спільного часткового майна та враховуючи форму власності Позивача та Відповідача на спірне майно, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з Відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 717256 грн 80 коп..

Дане рішення й було прийняте місцевим господарським судом, а тому Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Що ж стосується додаткового рішення з розгляду заяви Відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на заперечення апеляційної скарги Позивача щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, то колегія суддів розглянувши дану заяву зауважує наступне.

30 травня 2022 року від представника Відповідача надійшла заява б/н від 27 травня 2022 року про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, в якій представник Відповідача просив стягнути з Позивача 25500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, зокрема, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим апеляційний господарський суд констатує, той факт, що за приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, сторона подає свої заперечення щодо співмірності судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, враховуючи вищеописане суд апеляційної інстанції, оцінивши докази, надані у підтвердження судових витрат, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За приписами статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року в справі № 922/1163/18).

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З доказів долучених до матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2021 року укладено договір №01 про надання правової допомоги між адвокатським бюро «Леонід Романюк» та Відповідачем як клієнтом (надалі Договір; том 1, а.с. 153).

Згідно з пунктом 1 Договору: бюро приймає доручення Відповідача та бере на себе зобов`язання надати Відповідачу правову допомогу, а саме: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань при представництві як адвокат інтересів клієнта в господарському суді Волинської області, державній та приватній виконавчій службі, поліції та прокуратури.

Пунктом 1.1 Договору узгоджено повноваження адвокатського бюро.

В пунктах 1.2, 1.3 Договору зазначено, що безпосереднє представництво інтересів Відповідача від імені бюро за цим Договором здійснює адвокат Романюк Леонід Сергійович. Бюро може залучати до виконання укладених ним договорів про надання правової допомоги, помічника адвоката Романюка Л.С., інших адвокатів або юристів на договірних засадах. При цьому зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності. Визначений цим договором об`єм правової допомоги може бути змінений (збільшений/зменшений) виключно за згодою сторін, шляхом укладення додаткової письмової угоди.

Згідно з пунктом 3.1 Договору, розмір гонорару, який Відповідач сплачує бюро за надану в межах цього Договору правову допомогу у справі, визначається у формі акту виконаних робіт, підписаного сторонами Договору, в якому зазначається вартість послуг за правову допомогу в розмірі 1500 грн за одну годину. За усною згодою сторін Договору сума гонорару може бути зменшена (збільшена) виходячи з принципів розумності та доброчесності.

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 27 травня 2022 року, який складений на підставі договору про надання правничої допомоги № 01 від 19 лютого 2021 року, загальна вартість правничої допомоги становить 25500 грн та включає:

· ознайомлення з матеріалами позовної заяви та додатками, доданими до матеріалів позовної заяви 2 год., вартість 3000 грн;

· вивчення фактичних обставин справи, зазначених в позовній заяві, з огляду на їх правомірність, огляд законодавчих актів України, що регулюють дані правовідносини (статті 355,358,361,761 Цивільного кодексу України), вивчення судової практики Верховного Суду 5 год., вартість 7500 грн;

· складання відзиву на позовну заяву з врахуванням фактичних обставин справи, законів України, судової практики Верховного Суду 6 год., вартість 9000 грн;

· участь у судових засіданнях по справі, виступ в судових дебатах 3 год., вартість 4500 грн;

· час, затрачений адвокатом на поїздки на судові засідання по справі від адреси робочого місця адвоката до місця розташування суду 1 год., вартість 1500 грн.

В акті прийому передачі виконаних робіт зазначено, що згідно з пунктом 3.2 Договору розмір витрат на правову допомогу встановлений в розмірі 1500 грн за 1 год.; розрахунок за надану правову допомогу здійснено Відповідач готівкою, що підтверджується копіями прибуткових касових ордерів від 14 лютого 2022 року на суму 10000 грн та від 26 травня 2022 року на суму 15500 грн.

Проте, договір та акт не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у визначеному ними розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року в справі №910/2170/18.

При цьому, колегія суддів зауважує, що в акті зазначено, що адвокатом були надані такі послуги як: ознайомлення з матеріалами справи та додатками, доданими Позивачем до матеріалів позовної заяви (пункт 1 акту прийому передачі виконаних робіт, 2 год., 3000 грн), і вивчення фактичних обставин справи, зазначених у позовній заяві з огляду на їх правомірність, огляд законодавчих актів України, що регулюють дані правовідносини, вивчення судової практики Верховного Суду ( пункт 2 акту прийому передачі виконаних робіт, 5 год., 7500 грн).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності, доведеності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний правовий висновок наведений в пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

З приводу описаного, колегія суддів констатує, що ознайомлення з матеріалами позовної заяви з додатками і є вивченням фактичних обставин справи, зазначених у позовній заяві, а тому у стягненні 3000 грн слід відмовити, з огляду на їх безпідставність та недоведеність.

Надані докази в їх сукупності підтверджують надання Відповідачу його адвокатом послуг професійної правничої допомоги при розгляді цієї справи на загальну суму 22500 грн (25500 грн 3000 грн). При цьому, доказами долученими до матеріалів справи підтверджується факт надання правничої допомоги, а саме: представник Відповідача подав до суду відзив на позов; протоколи судових засідань свідчать про те, що представник Відповідача брав участь у трьох судових засіданнях, виступав у судових дебатах; час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомого і підлягає компенсації поряд з іншими витратами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Відтак у розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд апеляційної інстанції ще раз констатує, що апелянтом відповідне клопотання суду першої інстанції не подавалося.

Відповідно частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової.

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для відшкодування стороні витрат по оплаті послуг адвоката за договором про надання правової допомоги необхідним є як факт їх надання позивачу, так і те, що зміст наданих послуг є необхідним для розгляду справи у господарському суді.

Згідно статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування судових витрат Позивача за рахунок Відповідача, відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати Позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів констатує, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Разом з тим поряд зі згаданим принципом змагальності сторін іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є: верховенство права та пропорційність.

Відповідно до статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з частиною 4 статтею 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі №903/390/18, від 21 січня 2020 року в справі №916/2982/16, від 7 липня 2020 року в справі №914/1002/19.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відтак, оцінивши заявлені до стягнення витрати, приймаючи до уваги відсутність будь-яких клопотань чи заяв зі сторони Відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, враховуючи всі аспекти складності цієї справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у Господарському суді Волинської області та часу, який міг би витратити адвокат на підготовку матеріалів як кваліфікований фахівець, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, а також доведеності судових витрат, колегія суду прийшла до висновку про стягнення з Позивача на користь Відповідача 25500 грн витрат на професійну правничу допомогу. В стягненні 3000 грн судових витрат на правничу допомогу судова колегія відмовляє, з огляду на їх недоведеність.

Суд апеляційної інстанції констатує неможливість зменшення даних судових витрат саме на основі їх співмірності із складністю відповідної роботи та обсягом і часом витраченим адвокатом на виконання робіт, оскільки апелянтом не подавалося відповідного клопотання суду першої інстанції (відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на все вищевказане апеляційний господарський суд залишає без змін і оспорюване додаткове рішення від 10 червня 2022 року.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору та розподілу судових витрат (в тому числі на адвокатські послуги) судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КАМКА" на рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року в справі №903/127/22 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КАМКА" на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 10 червня 2022 року в справі №903/127/22 - залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Волинської області від 26 травня 2022 року в справі №903/127/22 - залишити без змін.

4. Додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 10 червня 2022 року в справі №903/127/22 - залишити без змін.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

7. Справу №903/127/22 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 24 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Філіпова Т.Л.