ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2022 р. Справа №907/852/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя О.В. Зварич

судді В.М. Гриців

І.Б. Малех,

секретар судового засідання Р.А. Пишна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» за № 1201/01-14 від 29.06.2022 року (вх. № 01-05/1536/22 від 04.07.2022 року)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 30.05.2022 року (суддя І.Г. Ушак; повний текст рішення складено 31.05.2022 року)

у справі № 907/852/21

за позовом: Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет»

до відповідача: Ужгородської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 )

про скасування рішення Ужгородської міської ради від 14.05.2003 № 53 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» в частині п. 5.1 про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,04 га Ужгородському національному університету по вул. Високій, 2 у м. Ужгороді,

за участю:

від позивача (в режимі відеоконференції): Пушкарьова Н.Ф. (самопредставництво юридичної особи);

від відповідача (в режимі відеоконференції): Гончарук А.Р. (самопредставництво юридичної особи);

від третьої особи (в режимі відеоконференції): Колотуха О.М. адвокат (ордер серії АО №1064851 від 28.07.2022 року),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзивів на позовну заяву

18.10.2021 року Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет» звернувся до господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради про скасування п. 5.1 рішення Ужгородської міської ради № 53 від 14.05.2003 року «Про надання та приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого Ужгородському національному університету припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 0,04 га по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням міської ради неправомірно припинено право Університету на постійне користування частиною земельної ділянки площею 0,04 га по вул. Висока, 2, оскільки лист ректора Університету за № 5/12 від 10.01.2003 про погодження відчуження земельної ділянки площею 350 кв.м по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 з метою влаштування протипожежного під`їзду до жилого будинку, не може вважатися добровільною відмовою від права постійного користування землею в розумінні п. 3 ст. 142 Земельного кодексу України, у зв`язку з відсутністю відповідних повноважень у ректора.

У відзиві на позовну заяву (вх. № 02.3.1-02/8131/21 від 11.11.2021 року) відповідач заперечив проти позову. Зазначив, що спірне рішення прийнято в межах повноважень Ужгородської міської ради, як органу місцевого самоврядування та у відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України. Покликається на те, що підставою прийняття спірного рішення було письмове звернення ректора Університету про погодження припинення права постійного користування частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 на користь домоволодіння по АДРЕСА_2 за заявою гр. ОСОБА_2 та заява власниці зазначеного домоволодіння ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_2 ).

З підстав, зазначених в ухвалі господарського суду Закарпатської області від 02.12.2021 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 .

Третя особа у відзиві на позовну заяву (вх. № 02.3.1-02/9182/21 від 17.12.2021 року) заперечує проти позову. Вважає, що спірне рішення прийнято міською радою відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України, на підставі письмового звернення ректора Університету, як землекористувача, про погодження припинення права постійного користування частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 на користь домоволодіння по АДРЕСА_2 та її заяви, як власниці зазначеного домоволодіння.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 30.05.2022 року у справі №907/852/21 (суддя І.Г. Ушак) повністю відмовлено в задоволені позову Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет». Судові витрати за подання позову покладено на позивача.

Рішення суду мотивоване тим, що рішення Ужгородської міської ради № 53 від 14.05.2003 року відповідає вимогам чинного законодавства та прийнято відповідно до компетенції міської ради. Спірне рішення міської ради не порушує прав позивача, оскільки припинення права користування частиною земельної ділянки здійснено у зв`язку з добровільною відмовою Університету від права користування земельною ділянкою. Щодо застосування позовної давності у справі, про що заявлено відповідачем, суд констатував, що застосування позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача, чого не встановлено у даній справі, оскільки суд відмовив у позові з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що листом ректора Університету за № 5/12 від 10.01.2003 погоджено відчуження земельної ділянки площею 350 кв.м по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 . Однак, відповідно до спірного рішення міської ради, право на вказану земельну ділянку набула інша особа ОСОБА_1 . Звертає увагу на те, що лист ректора №5/12 від 10.01.2003, який є документом, що стосується майна Університету, не містить гербової печатки юридичної особи. Покликається на те, що припинення права постійного користування частиною земельної ділянки, наданою у постійне користування, не передбачено законодавством. Просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 30.05.2022 року у справі №907/852/21, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами скаржника, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним. Покликається на те, що власник земельної ділянки Ужгородська міська рада на підставі заяви землекористувача ДВНЗ «УжНУ» прийняла рішення про припинення права користування та передала відповідну частину земельної ділянки гр. ОСОБА_1 . Тобто, за погодженням ДВНЗ «УжНУ» частина земельної ділянки, яка належала Університету на праві постійного користування, перейшла до гр. ОСОБА_1 . Вважає безпідставними твердження апелянта про те, що лист ректора не є заявою про добровільну відмову від права постійного користування у зв`язку із відсутністю печатки Університету на вказаному документі, оскільки вищенаведене не спростовує того факту, що Ужгородська міська рада під час прийняття спірного рішення діяла згідно з вимогами земельного законодавства. Покликається на те, що спірна земельна ділянка, яка раніше у складі земель була надана Університету у постійне користування згідно з Державним актом на право постійного користування землею, та право користування частиною якої припинено спірним рішенням, розташована в межах населеного пункту, не передана у приватну власність, тому відповідно до положень земельного законодавства, чинного як станом на час надання її в користування Університету, так і станом на час прийняття спірного рішення, міській раді належали відповідні повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою. Звертає увагу на те, що позивач пропустив строк позовної даності на звернення до суду з даним позовом. Просить залишити без змін рішення господарського суду Закарпатської області від 30.05.2022 року у справі №907/852/21, апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» без задоволення.

Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржене рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального і процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи. При прийнятті даного рішення суд вжив всі необхідні заходи для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи. Зазначає, що рішення Ужгородської міської ради № 53 від 14.05.2003 року прийнято у відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України, згідно з якими припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. На переконання третьої особи, немає підстав вважати лист ректора Університету №5/12 від 10.01.2003 неналежно оформленим, оскільки такий складено на фірмовому бланку, документ містить вихідні дані та скріплений підписом ректора ОСОБА_3 . При цьому, ректор, як керівник вищого навчального закладу, мав всі повноваження на вчинення дій щодо надання згоди на припинення Університету права постійного користування спірною земельною ділянкою. За таких обставин та на підставі добровільної відмови землекористувача Університету, власник земельної ділянки Ужгородська міська рада прийняла спірне рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства. Звертає увагу, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності. Просить залишити без змін рішення господарського суду Закарпатської області від 30.05.2022 року у справі №907/852/21, апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

Представники відповідача та третьої особи просили залишити без змін оскаржене рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу без задоволення.

Обставини справи

Як видно із наявних у справі копій документів, зокрема, Державного акта на право постійного користування землею І-ЗК № 002071 від 26.10.2000, виданого Ужгородською міською радою 26.10.2000 року (з наступними змінами в землекористуванні), Ужгородський державний університет, правонаступником якого є Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет», одержав у постійне користування для наукових цілей, зокрема, земельну ділянку площею 0,1310 га по вул. Висока, 2 у м. Ужгород, на якій розташована будівля філії наукової бібліотеки Університету. Землю надано у постійне користування для наукових цілей відповідно до рішення Ужгородської міської ради від 21.06.2000 року. Державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 293 (а.с.11-15, т.1).

Ректор Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» Сливка В.Ю. в листі за № 5/12 від 10.01.2003 повідомив Ужгородській міській раді, що до Університету звернувся ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) з письмовою заявою, з проханням про відчуження земельної ділянки площею 350 кв.м по АДРЕСА_1 , яка закріплена за Університетом, з метою влаштування протипожежного під`їзду до житлового будинку. За змістом цього листа, УжНУ погодив дане питання з умовою внесення відповідних змін до плану землекористування філії наукової бібліотеки Університету (а.с.120, т.1).

Також до Ужгородської міської ради звернулась ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_2 , співвласник будинку за адресою: АДРЕСА_2 ) із заявою про винесення рішення про виділення земельної ділянки площею 350 кв.м. для влаштування протипожежного під`їзду з боку вул. Висока за рахунок, зокрема відчуження земельної ділянки УжНУ (а.с.72, 77, т.1).

14.05.2003 року Ужгородська міська рада прийняла рішення за № 53 «Про надання та приватизацію земельних ділянок», п. 5.1 якого вирішила, згідно п. 3 ст. 142 Земельного кодексу України припинити право користування земельною ділянкою площею 0,04 га Ужгородському національному університету по вул. Висока, 2. Внести зміни в Державний акт на право постійного користування №293 від 26.10.2000 року та надати гр. ОСОБА_1 в оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,04 га по вул. Цегольнянська, 16а. Загальна площа складатиме 0,0694 га (а.с.71, т.1).

Підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом слугувало те, що, на його переконання, п.5.1 рішення Ужгородської міської ради суперечить вимогам земельного законодавства, з його прийняттям порушено право Університету на постійне користування землею.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу положень пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення на пленарних засіданнях відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною десятою статті 59 наведеного Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною першою статті 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.

Частина 1 статті 92 Земельного кодексу України визначає, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право.

Згідно з статтею 12 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Частинами 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Суд встановив, що відповідно до Державного акта на право постійного користування землею І-ЗК № 002071 від 26.10.2000 (з наступними змінами в землекористуванні) позивач отримав у постійне користування для наукових цілей, зокрема, земельну ділянку площею 0,1310 га по вул. Висока, 2 у м. Ужгород, на якій розташована будівля філії наукової бібліотеки Університету.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Зазначений перелік (на момент виникнення спірних правовідносин) був вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягав.

Відповідно до частин 3, 4 статті 142 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Рішенням Ужгородської міської ради № 53 від 14.05.2003 року «Про надання та приватизацію земельних ділянок» згідно п. 3 ст. 142 Земельного кодексу України припинено право користування земельною ділянкою площею 0,04 га Ужгородському національному університету по вул. Висока, 2 та надано гр. ОСОБА_1 в оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,04 га по вул. Цегольнянська, 16а (п.5.1 рішення).

Матеріалами справи підтверджено, що Ужгородська міська рада, як орган місцевого самоврядування, що за законом виконує повноваження власника спірної земельної ділянки - прийняла рішення щодо припинення позивачу права на постійне користування земельною ділянкою на підставі листа ректора Університету, яким на звернення гр. ОСОБА_2 погоджено відмову від спірної земельної ділянки, що відповідає наведеним приписам земельного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення міської ради № 53 від 14.05.2003 року відповідає вимогам чинного законодавства та визначеній законом компетенції міської ради. Припинення права користування частиною наданої Університету земельної ділянки здійснено у зв`язку з добровільною відмовою землекористувача від такого права. Відтак, відсутні правові підстави для визнання недійсним та скасування спірного рішення міської ради.

Безпідставними є доводи скаржника про те, що припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою не належить до компетенції Ужгородської міської ради, оскільки вона не була власником цієї земельної ділянки, враховуючи таке.

Спірна земельна ділянка, яка у складі земель згідно державного акта була надана Університету у постійне користування для наукових цілей, та право користування частиною якої припинено згідно з оспорюваним рішенням, розташована в межах населеного пункту, не передана у приватну власність, тому відповідно до земельного законодавства, чинного як на час надання її в користування Університету, так і на час виникнення спірних правовідносин, міській раді належали повноваження щодо розпорядження цією ділянкою.

Твердження скаржника про відсутність повноважень ректора як керівника вищого навчального закладу на вчинення оспорюваних дій є необгрунтованими.

Статтями 23, 29 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено правовий статус вищого навчального закладу як юридичної особи, що має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і мати обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді, а управління ним здійснюється на основі принципу, зокрема, автономії та самоврядування, що передбачають, у т.ч., право користуватися земельними ділянками в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Згідно з п.п. 33, 58 Положення про державний вищий навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 р. № 1074 у відповідній редакції управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює уповноважений засновником керівник (президент, ректор, директор), який діє на засадах єдиноначальності; керівник вищого навчального закладу самостійно в межах чинного законодавства вирішує питання діяльності закладу; є розпорядником майна і коштів закладу.

Жодних доказів щодо наявності обмежень повноважень ректора, які б перешкоджали наданню згоди на припинення права університету на постійне користування спірною земельною ділянкою, матеріали справи не містять.

Доводи скаржника про те, що лист ректора Університету за № 5/12 від 10.01.2003, яким погоджено відчуження земельної ділянки, не містить гербової печатки не підтверджують обставини про невідповідність оспорюваного рішення вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції міської ради.

Також необхідно зазначити, що земельне законодавство не містить положень про недопустимість (заборону) припинення права постійного користування частиною земельної ділянки, наданою у постійне користування.

Усі інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Закарпатської області від 30.05.2022 року у справі №907/852/21.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в даному спорі суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог, тому позовна давність застосуванню не підлягає.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 197, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» за № 1201/01-14 від 29.06.2022 року (вх. № 01-05/1536/22 від 04.07.2022 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Закарпатської області від 30.05.2022 року у справі № 907/852/21 без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Закарпатської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя В.М. Гриців

Суддя І.Б. Малех