УХВАЛА

05 жовтня 2022 року

м. Київ

cправа № 911/2058/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Підяша О.С.,

Обухівської міської ради Київської області - ВасилюкаВ.М.,

Товариства з обмеженою відповідальністю «ТВІС» - Чехонадського А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 (у складі колегії суддів: Скрипка І.М. (головуючий), Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.)

у справі № 911/2058/18

за позовом Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави

до Обухівської міської ради Київської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «ТВІС»

про визнання недійсними рішення та договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Обухівської міської ради Київської області (далі - Обухівська міськрада), Товариства з обмеженою відповідальністю «ТВІС» (далі - ТОВ «ТВІС»), у якому просив визнати недійсним рішення Обухівської міськради «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» від 31.10.2002 № 28, яким затверджено рішення виконкому «Про погодження матеріалів вибору земельних ділянок, намічених для відведення у користування на умовах оренди, та надання дозволу на виготовлення документації на будівництво» від 23.07.2002 № 799 та визнати недійсним договір оренди землі від 04.09.2002 № 1870 зі всіма змінами та доповненнями, укладений між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Обухівської міськради прийнято з перевищенням повноважень, оскільки земельна ділянка, яка за цим рішенням надана в оренду ТОВ «ТВІС», є державною власністю, належить до земель водного фонду та знаходиться за межами населеного пункту м. Обухів, у зв`язку із чим рада не мала законних повноважень на розпорядження такими землями. Крім того, прокурор послався на обставини того, що спірна земельна ділянка частково накладається на прибережну захисну смугу річки Стугна, а також передана в оренду ТОВ «ТВІС» зі зміною цільового призначення, без розроблення проекту землеустрою.

Водночас прокурором заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом та його поновлення.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.01.2019 позов задоволено в повному обсязі.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 20.08.2020 постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 скасовано; справу № 911/2058/18 направлено на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 задоволено клопотання представників відповідачів про залишення позову прокурора без розгляду; апеляційну скаргу ТОВ «ТВІС» на рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2019 у справі № 911/2058/18 залишено без задоволення; рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2019 скасовано; позовну заяву прокурора залишено без розгляду.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у серпні 2021 року Заступник керівника Київської обласної прокуратури подав касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021, а рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2019 залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.10.2021 відкрито касаційне провадження у справі № 911/2058/18 за касаційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.12.2021.

ТОВ «ТВІС», Обухівська міськрада у відзивах на касаційну скаргу зазначили про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження в справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.12.2021 зупинено касаційне провадження у справі № 911/2058/18 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 910/5201/19.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.09.2022 поновлено провадження у справі № 911/2058/18 за касаційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021. Призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.09.2022.

28.09.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 05.10.2022.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що рішенням Виконавчого комітету Обухівської міськради від 23.07.2002 № 799 погоджено ТОВ «ТВІС» матеріали вибору земельної ділянки площею 1,0 га, наміченої для відведення у користування на умовах оренди під будівництво виробничої бази у м. Обухів у районі промвузла; надано дозвіл ТОВ «ТВІС» на виготовлення технічної документації на будівництво виробничої бази; вирішено укласти договір на право користування земельною ділянкою на умовах оренди строком на 20 років.

Рішенням Обухівської міськради «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» від 31.10.2002 № 28 затверджено рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 23.07.2002 № 799.

04.09.2002 між Виконавчим комітетом Обухівської міськради (орендодавець) та ТОВ «ТВІС» укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого ТОВ «ТВІС» надано в оренду на 20 років земельну ділянку загальною площею 10 000 кв. м, розміщеної на землях, що знаходяться на території Обухівської міськради в районі промвузла, під розміщення виробничої бази. Цей договір оренди посвідчено нотаріально за № 1870 та зареєстровано за № 147 у книзі записів Обухівського районного відділу земельних ресурсів.

30.01.2008 між Обухівською міськрадою та ТОВ «ТВІС» укладено додатковий договір до договору оренди від 04.09.2002 № 147.

У 2010 році на замовленням ТОВ «ТВІС» розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під будівництво виробничої бази площею 1 га, що розташована у м. Обухів на території промвузла Обухівського району Київської області, якій присвоєно кадастровий номер :03:004:0024.

15.12.2017 Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024, за результатами якої складено акт.

У акті від 15.12.2017 № 342-ДК/293/АП/09/01/-17 зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024 розташована у безпосередній близькості від водного об`єкта (впадіння р. Стугна в Канівське водосховище); найменша відстань від межі земельної ділянки до урізу води згідно з даними Національної кадастрової системи становить приблизно 7 метрів та відповідно є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Установлено невідповідність цільового призначення земельної ділянки, а також те, що на момент прийняття оскаржуваного розпорядження та укладення між сторонами договору оренди зазначена земельна ділянка знаходилася за межами населеного пункту м. Обухів, у зв`язку з чим відповідно до статті 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК) Обухівська міськрада не мала повноважень на розпорядження такою земельною ділянкою.

Відповідно до висновку сертифікованого інженера-землевпорядника установлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024, надана в оренду ТОВ «ТВІС», частково накладається на землі водного фонду, а саме 25- метрову захисну смугу вздовж річки.

Також судами попередніх інстанцій установлено, що земельна ділянка на момент прийняття оспорюваного рішення та укладення договору оренди розташовувалась за межами населених пунктів в адміністративних межах Обухівської міськради.

Відповідно до проекту формування і встановлення меж території міської ради та населених пунктів Обухівської міськради, затвердженого рішенням Обухівської міськради від 28.11.1997, спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення та укладення договору оренди була розташована за межами м. Обухів. У подальшому постановою Верховної Ради України від 16.03.2006 № 3571-VI затверджено та встановлено межі м. Обухів; відповідно до плану меж, який є додатком до цієї постанови, земельна ділянка з кадастровим номером :03:004:0024 також перебуває за межами населеного пункту м. Обухів.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив із того, що розпорядження спірною земельною ділянкою відносилось до повноважень органу виконавчої влади, а не Обухівської міськради, при цьому надання в оренду цієї земельної ділянки відбувалося в 2002 році без погодження проекту землеустрою щодо її відведення, а тому рада діяла з перевищенням наданих повноважень та з порушенням законодавства, яке було чинне на момент прийняття та укладення оскаржуваних рішення і договору. Оскільки земельну ділянку всупереч вимогам законодавства передано в оренду органом, який перевищив свої повноваження щодо розпорядження такими землями, договір оренди також підлягає визнанню недійсним. Також суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності, оскільки прокурору про порушення вимог земельного законодавства у спірних правовідносинах стало відомо лише у грудні 2017 року.

За результатами нового розгляду справи суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував, позов прокурора залишив без розгляду та мотивував таке рішення тим, що органом, який уповноважений на здійснення захисту інтересів держави в спірних правовідносинах, є Головне управління Держеокадастру у Київській області. Також апеляційний суд зауважив, що з огляду на обґрунтування позову перевищенням повноважень органу місцевого самоврядування щодо розпорядження земельною ділянкою, переданою відповідачу в оренду, прокурором не визначено в якості органу, що уповноважений на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, Київську обласну державну адміністрацію. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що доводи прокурора про відсутність відповідного уповноваженого органу є помилковими, а відтак виключних підстав для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в цьому випадку немає.

У поданій касаційній скарзі Заступник керівника Київської обласної прокуратури послався на те, що судом апеляційної інстанції при залишенні позову без розгляду неправильно застосовано положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 15-2, 188 ЗК, статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель», статті 55 ГПК і не врахував, що в разі якщо земельні ділянка не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, то органи Держгеокадастру у цьому разі не наділені повноваженнями розпорядника з усіма правами власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом на звернення до суду з позовними вимогами, що стосуються земель, які не входять до складу агропромислового комплексу. На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, прокурор послався на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18, від 08.04.2021 у справі № 910/8737/19, від 16.02.2021 у справі № 910/1956/18, від 25.09.2020 у справі № 921/341/19, від 28.04.2021 у справі № 922/3219/20, від 09.09.2020 у справі № 917/342/19.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18, від 08.04.2021 у справі № 910/8737/19, від 16.02.2021 у справі № 910/1956/18, від 25.09.2020 у справі № 921/341/19, від 28.04.2021 у справі № 922/3219/20, від 09.09.2020 у справі № 917/342/19, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення у справі № 908/2401/20, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними, виходячи з наступного.

Так, у справі № 910/7813/18 Верховний Суд постановою від 05.02.2019 скасував рішення попередніх судових інстанцій та направив справу за позовом прокурора про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсною угоди та відсутнім права користування земельною ділянкою до суду першої інстанції для продовження розгляду з тих підстав, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-офісного центру із підземним паркінгом, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника спірною земельною ділянкою, а аргументації про протиправність дій міськради з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин дає підстави для звернення прокурора до суду з позовом за захистом інтересів держави.

У справі № 910/8737/19 Верховний Суд постановою від 08.04.2021 скасував судові рішення попередніх судових інстанцій та залишив позов прокурора без розгляду, з огляду на те, що судами не встановлено, а прокурором не доведено дотримання порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема щодо звернення до уповноваженого органу із повідомленням про наявність підстав для подання позову до суду, а відтак відсутні підстави стверджувати, що захист інтересів територіальної громади не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.

У справі № 910/1956/18 Верховний Суд постановою від 16.02.2021 скасував постанову суду апеляційної інстанції про залишення без розгляду позову прокурора про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови обласної державної адміністрації, визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок та повернення земельних ділянок і направив справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, оскільки всупереч положенням частини 5 статті 310 і частини 1 статті 316 ГПК суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи не виконав у повному обсязі вміщених у постановах Верховного Суду у цій справі вказівок касаційної інстанції щодо необхідності достовірного з`ясування при новому розгляді тих істотних обставин, в інтересах якого саме органу заявлено позов прокурором та чиї інтереси порушено оспорюваними розпорядженнями, у тому числі не було надано належної правової оцінки запереченням відповідачів (ТОВ і ОДА) щодо наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

У справі № 921/341/19 Верховний Суд постановою від 25.09.2020 скасував судові рішення попередніх інстанцій про залишення без розгляду позову прокурора про визнання незаконним і скасування рішення про передачу земельної ділянки в оренду, визнання недійсним договору оренди, повернення земельної ділянки територіальній громаді та інш. та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки за встановлених у справі обставин захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, саме цей орган місцевого самоврядування визначено прокурором відповідачем з посиланням на те, що він вчинив протизаконні, на думку прокурора дії, які порушують інтереси держави в особі територіальної громади міста, отже, прокурором правомірно заявлено відповідний позов, а міську раду визначено одним із відповідачів у цій справі, позаяк іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, виходячи із спірних правовідносин, не існує.

У справі № 922/3219/20 Верховний Суд постановою від 28.04.2021 залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про залишення позову прокурора про визнання недійсними договорів оренди землі, зобов`язання повернути земельні ділянки без розгляду та погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для звернення прокурора до суду як позивача, оскільки ГУ Держгеокадастру, яке уповноважене на виконання повноважень у сфері розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності, має право у позасудовому порядку скасувати повністю або частково акт Головного управління, а також має законодавчо встановлене право на звернення до суду у сфері розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності та здійснення державного нагляду в сфері землеустрою, а тому твердження прокурора про відсутність органу, уповноваженого державою на виконання функцій розпорядника земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності та здійснення державного нагляду у цій сфері є помилковими та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

У справі № 917/342/19 Верховний Суд постановою від 09.09.2020 скасував судові рішення попередніх інстанцій про залишення без розгляду позову прокурора про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним та припинення на майбутнє договору оренди землі та інш. і направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки, як встановлено судами, спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності, право розпорядження якою належить територіальній громаді, а функції власника зазначеної земельної ділянки виконує відповідна сільрада, яка повинна діяти в інтересах відповідної територіальної громади, таким чином ГУ Держгеокадастру в цьому разі не наділено повноваженнями щодо звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.

Натомість у справі № 911/2058/18, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором оспорюється рішення органу місцевого самоврядування, який не наділений повноваженнями на розпорядження спірними землями, та встановив наявність відповідного органу, до компетенції якого віднесено повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тому залишив позов прокурора без розгляду відповідно до пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК.

Отже, аналіз висновків, зроблених в оскаржуваному судовому рішенні у справі № 911/2058/18, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2021 у справі № 911/2058/18.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

В.Г. Суховий