ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2022 р. Справа № 905/2159/21

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Михайлішині В. В.

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: Василюк Є. В. (адвокат - довіреність № 1/2 від 01.12.2021 р.);

розглянувши матеріали справи

за позовом Селянського фермерського господарства „Кондратюк", м. Покровськ, Донецька область

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрозахист Донбас", смт Чабани, Фастівський район

про визнання недійсними окремих положень договору поставки

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

СФГ „Кондратюк" звернулось в Господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „Агрозахист Донбас" про визнання недійсними положень пунктів 7.7., 7.8., 7.9. розділу 7 „Відповідальність сторін" договору поставки № 163 від 01.02.2018 р., укладеного між СФГ „Кондратюк" та ТОВ „Агрозахист Донбас".

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем невідповідністю положень пунктів 7.7., 7.8., 7.9. розділу 7 „Відповідальність сторін" договору поставки № 163 від 01.02.2018 р., укладеного між СФГ „Кондратюк" та ТОВ „Агрозахист Донбас", положенням Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, інших нормативно-правових актів, так як вказаний договір було укладено позивачем під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.12.2021 р. відкрито провадження у справі № 905/2159/21 за позовом СФГ „Кондратюк" до ТОВ „Агрозахист Донбас" про визнання недійсними окремих положень договору поставки, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і призначено її розгляд у підготовчому засіданні із викликом та за участю представників учасників справи на 19.01.2022 р.

14.01.2022 р. до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив б/н б/д на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

19.01.2022 р. за наслідками підготовчого засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено його проведення на 09.02.2022 р.

09.02.2022 р. за наслідками підготовчого засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено його проведення на 02.03.2022 р.

21.03.2022 р. на електронну пошту суду від позивача надійшла відповідь б/н б/д на відзив, що долучена судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.04.2022 р. постановлено, що 16.03.2022 р. підготовче засідання у призначений судом час відповідно до протоколу судового засідання Господарського суду Київської області від 23.02.2022 р. не відбулось у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні та установленням особливого режиму роботи Господарського суду Київської області на період воєнного стану і зупиненням розгляду справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу до усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров?ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України, та установленням здійснення суддями Господарського суду Київської області своїх повноважень дистанційно, і призначено проведення підготовчого засідання із викликом та за участю представників учасників справи на 25.05.2022 р.

23.05.2022 р. на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання б/н від 22.05.2022 р. про проведення підготовчого засідання за відсутності позивача та його представника.

25.05.2022 р. на електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання б/н від 25.05.2022 р. про відкладення розгляду справи із доданими до нього додатковими поясненнями б/н від 10.03.2022 р., що долучені судом до матеріалів справи.

25.05.2022 р. за наслідками підготовчого засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено його проведення на 08.06.2022 р.

07.06.2022 р. на електронну пошту суду від відповідача надійшла заява б/н від 07.06.2022 р., у якій він просив суд здійснювати розгляд справи у підготовчому засіданні за відсутності його представника.

08.06.2022 р. перед підготовчим засіданням на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання б/н від 08.06.2022 р. про проведення підготовчого засідання за відсутності позивача та його представника, у якому він також позовні вимоги підтримує повністю.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.06.2022 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті із викликом та за участю представників учасників справи на 29.06.2022 р.

29.06.2022 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 13.07.2022 р.

07.07.2022 р. на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання б/н від 07.07.2022 р. про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку, зокрема, за можливості, через програмне забезпечення „Easycon", у якому він просив суд судове засідання, призначене на 13.07.2022 р. о 14 год. 00 хв., провести в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення „EasyCon".

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.07.2022 р. відмовлено у задоволенні клопотання б/н від 07.07.2022 р. Селянського (фермерського) господарства „Кондратюк" про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв?язку, зокрема, за можливості, через програмне забезпечення „Easycon".

13.07.2022 р. перед судовим засіданням на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання б/н від 13.07.2022 р. про відкладення судового засідання, у якому він просить суд відкласти судове засідання на інший день для забезпечення участі представника позивача у судовому засіданні.

13.07.2022 р. у судовому засіданні за наслідками розгляду вищевказаного клопотання позивача про відкладення розгляду справи судом було відмовлено в його задоволенні за безпідставністю і необґрунтованістю, оскільки представник позивача не обгрунтував необхідність відкладення розгляду справи, і оскільки у даному випадку неможливим є відкладення розгляду справи, у зв`язку із закінченням строків її вирішення, та оскільки позивач не зазначив у клопотанні причини неможливості прибуття у судове засідання будь-якого іншого представника так, як позивач не обмежений у праві на направлення у судове засідання для представництва його інтересів будь-якого іншого представника.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча про судове засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд повідомив.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2018 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 163, згідно з умовами п. 1.1. якого в терміни, визначені договором, постачальник зобов?язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення, а покупець зобов?язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.

Пунктами 7.7., 7.8., 7.9. договору передбачено, що в разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого Товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості сорок вісім відсотків річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним Додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.

7.8. В разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 10 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 20 % від суми несвоєчасно сплаченого Товару.

7.9. Сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним Договором відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 Цивільного кодексу України, продовжується до 3 (трьох) років.

Пунктом 11.2. договору визначено строк його дії, згідно з яким договір набуває чинності з дня його підписання представниками обох сторін і діє до повних розрахунків.

Як було зазначено вище, позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати недійсними положення пунктів 7.7., 7.8., 7.9. розділу 7 „Відповідальність сторін" договору поставки № 163 від 01.02.2018 р., укладеного між СФГ „Кондратюк" та ТОВ „Агрозахист Донбас".

З приводу вказаної позовної вимоги позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із купівлею-продажем товару здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 266 цього ж кодексу предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 цього ж кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 549 цього ж кодексу передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 цього ж кодексу передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частин 4, 6 ст. 231 цього ж кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

6. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з п. 1) ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Статтею 259 цього ж кодексу передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

2. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Частиною 2 ст. 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 цього ж кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 207 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV „Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

2. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

2. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Пунктом 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, що б підтверджували наявність станом на момент укладення спірного договору будь-яких тяжких обставин, під впливом яких позивач уклав із відповідачем договір поставки № 163 від 01.02.2018 р. і на вкрай невигідних умовах.

Докази, додані позивачем до позовної заяви та надані ним у процесі розгляду справи, на підтвердження укладення договору поставки № 163 від 01.02.2018 р. під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, а саме сертифікат № 8335 про форс-мажорні обставини, виданий Торгово-промисловою палатою України, лист № 05-30/087 від 04.07.2018 р. Дніпровського регіонального центру з гідрометеорології, протокол № 11 погачергового засідання Районної комісії з питань ТЕБ та НС Межівської районної державної адміністрації, протокол № 7 позачергового засідання Новопавлівської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій та інші не є належними та достатніми доказами, що підтверджують наявність станом на момент укладення спірного договору будь-яких тяжких обставин, під впливом яких позивач уклав із відповідачем договір поставки № 163 від 01.02.2018 р., оскільки зазначені обставини у вказаних доказах виникли не до і не на момент укладення спірного договору, а в процесі його виконання.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, станом на момент укладення договору відсутні були будь-які тяжкі обставини, під впливом яких СФГ „Кондратюк" уклало із „Агрозахист Донбас" договір поставки № 163 від 01.02.2018 р. і на вкрай невигідних умовах, а тому позовна вимога позивача до відповідача про визнання його окремих положень недійсними, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення складено і підписано

03 жовтня 2022 р.