РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.10.2022Справа № 910/6845/22

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "СКАЛА" (02002, місто Київ, вул. Митрополита Андрея Шептицького, буд. 24) до Державної казначейської служби України (01601, місто Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) про стягнення 593 056,55 грн,

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "СКАЛА" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі-відповідач) про стягнення 593 056,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2020 року у справі №910/11621/16 за позовом Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України та до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у розмірі 4 850 560,00 грн. позовні вимоги позивача були задоволені частково, а саме - стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, на користь Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" заподіяну шкоду у розмірі 1 597 996,18 грн.

Оскільки відповідачем несвоєчасно було перераховано кошти за заподіяну шкоду у розмірі 1 597 996,18 грн, позивач просить стягнути з відповідача нараховані згідно існуючої заборгованості інфляційні втрати в сумі 511 781,95 грн та 3% річних в сумі 81 274,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2022 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

23.08.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить відмовити у позові в повному обсязі з тих підстав, що передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох відсотків річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із заподіянням шкоди та її подальшого відшкодування. Судове рішення про стягнення моральної шкоди покладає на боржника зобов`язання її виплатити. Однак таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини, адже судове рішення про стягнення шкоди і є підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності.

Оскільки рішення суду від 20.10.2020 у справі №910/11621/16 ухвалено з метою відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органом МВС, які полягають у незаконному порушенні кримінальних справ, внаслідок чого було зупинено господарську діяльність позивача, а також те, що 30.06.2022 на користь Позивача здійснено безспірне списання коштів державного бюджету у справі № 910/11621/16 за КПКВК 3504030, отже, виконання рішення суду у справі №910/11621/16 здійснено Казначейством з неухильним дотриманням вимог законодавства, зокрема, принципу цільового використання бюджетних коштів та у порядку, визначеному пунктом 35 Порядку № 845, відповідач просить відмовити у позові.

02.09.2022 та 05.09.2022 від представника позивача надійшли заперечення на відзив відповідача.

Оскільки відповідно до положень ст. 167 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення, а відтак позивач повинен був надати відповідь на відзив, а не заперечення.

Суд розглянувши вказані заперечення на відзив відповідача, дійшов до висновку, що останні є відповіддю на відзив.

Пунктом 4 ухвали Господарського суду міста Києва від 08.08.2022 запропоновано позивачу у строк не пізніше п`ять днів з дня отримання відзиву на позовну заяву подати відповідь на відзив в порядку статті 166 Господарського процесуального кодексу України, копію якого направити відповідачу в той самий строк, докази направлення надати суду разом з відповіддю на відзив.

Частиною 4 статті 166 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Позивачем відзив на позовну заяву отримано 23.08.2022, про що свідчать відомості з реєстру поштового відправлення № трекінгу 107 (https://ukrposhta.ua/), отже кінцевий строк для подання відповіді на відзив закінчився 29.08.2022.

Від позивача надійшли заперечення 02.09.2022, подані через канцелярію суду та 05.09.2022 надіслані через електронну пошту суду

Однак вказані заперечення від 05.09.2022 не скріплені власним електронним цифровим підписом заявника, з огляду на що вони є такими, що не підписані уповноваженою особою.

Відтак суд не приймає заперечення від 05.09.2022 як такі, що подані без додержання вимог ст. 170 ГПК України.

Стосовно заперечень від 02.09.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Статтею 116 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Згідно ч.ч. 1, 2, 6 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд доходить до висновку про не прийняття судом поданого позивачем заперечення на відзив відповідача (відповідь на відзив), з огляду на пропуск встановленого строку для подання останнього.

Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Частинами першою та другою ст. 161 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

З огляду на вказані приписи ГПК України, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів частини дев`ятої ст. 165 ГПК України та частини другої ст. 178 ГПК України.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 припинено провадження у справі №910/11621/16 в частині стягнення 1 896 091 грн моральної шкоди. В частині стягнення 2 954 469 грн моральної шкоди відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 у справі №910/11621/16 скасовано частково, а саме в частині припинення провадження у справі №910/11621/16 щодо стягнення 1 896 091 грн моральної шкоди та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02.07.2020, суд задовольнив касаційну скаргу Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала", скасував рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2016 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020, направив справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 позов Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України та до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у розмірі 4 850 560,00 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, на користь Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" заподіяну шкоду у розмірі 1 597 996 (один мільйон п`ятсот дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) грн 18 коп. у іншій частині позову відмовлено.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2020, яке набрало законної сили 11.01.2021, з врахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021, якою Апеляційну скаргу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 у справі №910/11621/16 з доданими до неї документами повернуто, скаржнику було видано наказ.

Відповідно до вищевказаного наказу стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, на користь Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" заподіяну шкоду у розмірі 1 597 996 (один мільйон п`ятсот дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) грн 18 коп.

27.02.2021 позивачем подано до Державної казначейської служби України заяву про відкриття виконавчого провадження згідно наказу Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі № 910/11621/16.

Листом від 09.11.2021 №1988 позивач звернуся до Державної казначейської служби України із заявою про надання інформації стосовно виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі № 910/11621/16.

Листом від 09.12.2021 Державною казначейською службою України було надано відповідь, відповідно до якої Казначейством було вказано, що на сьогодні у Казначействі за бюджетною програмою обліковується не виконаних виконавчих документів на загальну суму 60,78 млн грн, які надійшли та зареєстровані раніше наказу Господарського суду м. Києва по справі № 910/11621/16.

Враховуючи викладене вище, питання щодо перерахування коштів на виконання наказу Господарського суду м. Києва по справі № 910/11621/16 розглянеться Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше вищевказаних виконавчих листів.

Листом від 09.06.2022 №2089 позивач повторно звернуся до Державної казначейської служби України із заявою про надання інформації стосовно виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.02.2021 у справі № 910/11621/16.

Листом від 15.06.2022 Державною казначейською службою України було надано відповідь, відповідно до якої Казначейством було вказано, що на сьогодні у Казначействі за бюджетною програмою обліковується не виконаних виконавчих документів на загальну суму 32,66 млн грн, які надійшли та зареєстровані раніше наказу Господарського суду м. Києва по справі № 910/11621/16.

Враховуючи викладене вище, питання щодо перерахування коштів на виконання наказу Господарського суду м. Києва по справі № 910/11621/16 розглянеться Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше вищевказаних виконавчих листів.

Листом від 21.06.2022 №2126 позивач звернуся до Державної казначейської служби України із заявою про надання інформації зокрема в останній позивач зазначив: «чи нараховуватиме ДКСУ самостійно ПП «ВДК» Дім Вина «СКАЛА» 3% річних та індекс інфляції на дату фактичного виконання наказу Господарського суду м. Києва по справі №910/11621/16 , а якщо ні то вказати причину».

01.07.2022 Державною казначейською службою України було надано відповідь, відповідно до якої Казначейством 30.06.2022 в порядку черговості здійснено виконання зазначеного вище наказу та кошти перераховані на відповідний банківський рахунок зазначений у заяві ПП «ВДК «Дім вина «СКАЛА».

Окрім того у вищевказаному листі Державною казначейською службою України було повідомлено позивача, що виконання судових рішень за рахунок бюджетної програми 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» не підпадає під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а отже Законом не передбачена виплата компенсації та пені за судовими рішеннями, виконання яких здійснюється за бюджетною програмою КПКВК 3504030.

21.06.2022 на підставі платіжного доручення №1206095 Казначейством було перераховано кошти у розмірі 1 597 996,18 грн. на рахунок позивача.

Оскільки відповідачем несвоєчасно було перераховано кошти за заподіяну шкоду у розмірі 1 597 996,18 грн, позивач просить стягнути з відповідача нараховані згідно існуючої заборгованості інфляційні втрати в сумі 511 781,95 грн та 3% річних в сумі 81 274,60 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва №910/11621/16 від 20.10.2020 позов Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України та до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у розмірі 4 850 560,00 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, на користь Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" заподіяну шкоду у розмірі 1 597 996 (один мільйон п`ятсот дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) грн 18 коп. у іншій частині позову відмовлено.

Вказане рішення було прийняте в наслідок вчинення Дніпровським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві дій, які виразились у неправомірному притягненні до кримінальної відповідальності, незаконному порушенні кримінальної справи щодо позивача, вилученні алкогольних напоїв, комп`ютерної техніки та бухгалтерської документації, тощо, зірвав проведення у 2012-2017 роках національної спеціалізованої постійно діючої виставки-ярмарку алкогольних напоїв «Україна виноробна «СКАЛА»-2012», «СКАЛА»-2013», CKAJ1A»-2014», CKAJIA»-2015», (розпорядження Кабінету міністрів України від 11.02.2013 №89-р, від 25.06.2014 №605-р, від 2107.2015 №780-р «Про затвердження переліку виставок і ярмарків, що проводяться в Україні, МУ надано статус міжнародних та національних») підрив ділової репутації позивача.

За таких обставин, суд при розгляді справи 910/11621/16 застосував до спірних правовідносин зокрема спеціальні підстави відповідальності за шкоду, заподіяну органом державної влади, зокрема, органом дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку по справі №910/11621/16 від 20.10.2020 про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім вина "Скала" на суму завданої шкоди у розмірі 1 597 996,18 грн, в частині втраченої вигоди (неодержаного доходу) за заявлений позивачем період слід відмовити.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими.

Грошовим, за змістом статей 524, 533, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Тобто грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Так, при розгляді справи 910/11621/16, суд у рішенні від 20.10.2020 послався на наступне: «Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, заподіяну органом державної влади, зокрема, органом дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення заподіяної шкоди.

Отже, відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. В той же час, відповідальність за шкоду, завдану цими органами, настає незалежно від вини.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

В силу положень ст. 224 Господарського кодексу України збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19.07.2018 у справі №755/1949/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала", було стягнуто з останнього на користь позивача 119 123,45 грн заборгованості по заробітній платі за період з 01.07.2017 по 19.07.2018 року з утриманням обов`язкових до сплати в бюджет платежів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2019 у справі №755/9486/18 з Приватного підприємства "Виробничо-дистрибьюторська компанія "Дім Вина "Скала" на користь ОСОБА_1 була також стягнута заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі у період з 20.07.2018 по 01.03.2019 в сумі 109772,73 грн. та заборгованість за використання авторського права згідно ліцензійних договору №21-6131 від 29.12.2012 та ліцензійного договору №21-6655 від 29.12.2014 за використання твору декоративно-прикладного мистецтва Малюнок «ГЕРБ», Свідоцтва на знаки для товарів і послуг №25071 від 15.05.2002, Свідоцтва на знаки для товарів і послуг №25070 від 15.05.2002, виданих Державною службою інтелектуальної власності України, у розмірі 480000,00 грн.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, вищевказані рішення, які набрали законної сили, мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Таким чином, на підставі наведеного, матеріалами справи підтверджується факт понесення позивачем збитків у загальному розмірі 708 896,18 грн, які складаються із заборгованості по нарахованій та невиплаченій заробітній платі у період з 01.07.2017 по 01.03.2019 у розмірі 228 896,18 грн та невиплаченій авторській винагороді (роялті) за використання позивачем об`єктів інтелектуальної власності, зокрема, за використання твору декоративно-прикладного мистецтва Малюнок «ГЕРБ», Свідоцтва на знаки для товарів і послуг №25071 від 15.05.2002, Свідоцтва на знаки для товарів і послуг №25070 від 15.05.2002, виданих Державною службою інтелектуальної власності України, у розмірі 480 000,00 грн.

При цьому, з матеріалів заяви про уточнення вбачається, що позивач обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині та посилаючись на вищевказані рішення суду, якими було стягнуто 228 896,18 грн невиплаченої заробітної плати та 480 000,00 грн невиплаченої авторської винагороди, допустив помилку в арифметичному обрахуванні, зазначивши загальну суму існуючої заборгованості по вказаним невиплатам у розмірі 798 900,00 грн.

Судом також встановлено, що в результаті систематичних та протиправних дій відповідача-1 щодо позивача, постачальники алкогольних напоїв почали відмовлятись від співпраці з позивачем, припинили поставляти алкогольні напої та в судовому порядку розривали договори поставок та стягували суми завданих їм збитків, пені, інфляції, у зв`язку з чим позивач втратив можливість отримувати дохід від своєї господарської та комерційної діяльності».

Аналіз положень статей 1166 та 1173 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої статтею 1173 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов`язань, зокрема, статті 625 ЦК України.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/13889/17 від 25 червня 2018 року, колегія суддів дійшла до наступного висновку: « 4.12. Аналіз положень статей 1166 та 1173 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої статтею 1173 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов`язань, зокрема, статті 625 ЦК України.

4.13. Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

4.14. Отже, дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із відшкодуванням шкоди, як деліктного зобов`язання.».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, з підстав відмови в позові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 18.10.2022.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ