ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2022 року Справа № 902/269/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. , суддя Миханюк М.В.

без участі представників сторін

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кардаша Віктора Петровича на рішення Господарського суду Вінницької області, ухвалене 23.06.2022 (суддя Матвійчук В.В., повний текст складено 28.06.2022) у справі № 902/269/22

за позовом Фізичної особи-підприємця Кардаша Віктора Петровича

до Приватного підприємства "РОСЛАНА"

про стягнення 54576, 84 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Вінницької області перебувала позовна заява ФОП Кардаша Віктора Петровича з вимогами до ПП "РОСЛАНА" про стягнення 54 576,84 грн., з яких: 24 480,00 грн. - основний борг; 459,00 грн. - 3% річних; 28 029,60 грн. - штраф у розмірі 0,5% від вартості послуг за кожен день; 1 608,24 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором № 22/07-21 від 22.07.2021 про надання послуг автотранспорту та спецтехніки в частині проведення розрахунків за надані послуги.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23.06.2022 у справі № 902/269/22 у позові ФОП Кардаша В.П. до ПП "РОСЛАНА" про стягнення 54576, 84 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи. Зокрема, суд помилково визначив правову природу договору, як договір про надання послуг, в той час як підлягали застосуванню норми про договір підряду. Відповідно надані позивачем докази в підтвердження вимог були невірно оцінені судом в їх сукупності.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.08.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Кардаша В.П. на рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2022 у справі № 902/269/22; справу постановлено розглянути без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Клопотань про розгляд даної справи в судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Відповідач правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши матеріали справи № 902/269/22, доводи апеляційної скарги та проаналізувавши наявні докази, колегія суддів встановила наступне.

22 липня 2021 року між ФОП Кардашем В.П. (позивач, Виконавець) та ПП "РОСЛАНА" (відповідач, Замовник) укладено Договір про надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 22/07-21 (Договір).

Згідно з предметом Договору, Виконавець забезпечує транспортними засобами Замовника, згідно з усною заявою. Замовник зобов`язується надати обсяг роботи, а Виконавець зобов`язується їх виконати.

За змістом п. 2.1. Договору, роботи виконуються Виконавцем усних домовленостей, погоджених із Замовником по телефону. В заявах, що є невід`ємною частиною даного Договору обмовляються кількість годин, характер роботи, час і місце подачі транспортного засобу, а так само вартість робіт.

Відповідно до п. 4.1. Договору, розмір оплати (вартості послуг) за виконання роботи, виконані Виконавцем, визначаються на підставі договірних тарифів по письмовому узгодженню сторін згідно додатку до Договору.

Оплата за надання послуг проводиться Замовником протягом 5-ти банківських днів з моменту одержання підрядником рахунку і акта виконаних робіт, шляхом внесення коштів на поточний рахунок Виконавця. (п. 4.2. Договору)

За змістом п. 4.3. Договору, у випадку якщо з вини Замовника виникне затримка у оплаті послуг, Замовник зобов`язаний сплатити на користь Виконавця штраф у розмірі 0,5% від вартості послуг за кожен день.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021 (п. 6.1. Договору).

За твердженнями позивача, в межах Договору на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 22/07-21 від 22.07.2021 позивачем надано відповідачу послуги екскаватора навантажувача JСВ ЗСХ на суму 46 440,00 грн., про що Сторонами підписано Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 147 від 30.07.2021. Відповідачем вказану послугу було оплачено в повному обсязі.

Також позивач стверджує, що згідно Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 153 від 04.08.2021, податковою накладною № 153 від 04.08.2021, подорожнім листом № 904201 за період з 23.07.2021 по 31.07.2021, відбулося надання відповідачу послуг екскаватора навантажувача JСВ ЗСХ на суму 24 480,00 грн..

Позивач зазначає, що 12.08.2021 на електронну адресу відповідача направлено рахунок на оплату № 153 від 04.08.2021 на суму 24 480,00 грн. та Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 153 від 04.08.2021 з проханням оплатити рахунок.

Проте, протягом 5 відведених банківських днів, тобто до 20.08.2019 відповідач не повернув другий примірник рахунку та акту виконаних робіт, а також не провів із позивачем оплату робіт (послуг).

Наведені обставини стали підставою звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги за Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 153 від 04.08.2021 та нарахування штрафних санкцій, обумовлених Договором і встановлених законом.

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд зазначає таке.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1, 7 ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно вимог ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Місцевим господарським судом визначено, що за своєю правовою природою підписаний між сторонами Договір № 22/07-21 від 22.07.2021 на надання послуг автотранспорту та спецтехніки є договором про надання послуг.

Однак апелянт заперечує таку правову природу договору вказуючи, що даний договір відноситься до договорів підряду.

Судова колегія вважає таке твердження безпідставним з огляду на таке.

Згідно загальних положень про підряд (ст. 837 ЦК України) та надання послуг (ст. 901 ЦК України), договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або виконання іншої роботи з переданням її результату замовнику. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

Із вказаного випливає, що за договором підряду виконавець має передати замовнику результат виконаної роботи - певний матеріальний об`єкт, в той час як за договором про надання послуг передається послуга, яка не має матеріального вираження.

Надані позивачем акти здачі-приймання робіт (надання послуг) свідчать саме про надання послуг, на що вказує характер робіт: "Послуги екскаватора навантажувача JCB 3CX", які виражені в кількості відпрацьованих годин і підлягають оплаті. Тобто замовник в даному випадку має оплатити не якийсь матеріальний об`єкт (створену, перероблену, відремонтовану річ), а саме послугу - роботу екскаватора.

З огляду на вказане безпідставним є твердження апелянта про те, що підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта (оскільки обов`язок прийняття робіт за ст. 853 ЦК України покладено на замовника). Зазначена позиція може бути реалізована лише у випадку існування матеріального об`єкту виконаної роботи, як беззаперечного доказу такого виконання.

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження факту наданих послуг позивачем надано Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 153 від 04.08.2021, який містить підпис лише зі сторони позивача.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 № 168/704 (Положення).

У пункті 2.1 зазначеного Положення вказано, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

За таких обставин, судом вірно відмічено, що у разі не підписання відповідачем зазначеного Акту, як доказу здійснення господарської операції в межах Договору на надання послуг автотранспорту та спецтехніки № 22/07-21 від 22.07.2021, за відсутності обов`язкових реквізитів останній не може слугувати підставою формування даних бухгалтерського обліку як первинний документ та не є підтвердженням виконання умов договору.

Позивач повинен був надати інші належні та допустимі докази на підтвердження замовлення відповідачем послуг, надання позивачем послуг, прийняття відповідачем послуг та погодження з відповідачем вартості таких послуг.

Наданий позивачем подорожній лист вантажного автомобіля № 904201 за період роботи з 23.07.2021 по 31.07.2021 не може слугувати підставою для оплати означених позивачем послуг в розумінні укладеного між сторонами правочину, оскільки розділ 4 Договору передбачає, що обов`язок Замовника з оплати наданих послуг виникає саме після отримання рахунку-фактури.

Разом з цим судовою колегією відмічається, що подорожній лист засвідчує відпрацювання екскаватором 68,5 (шістдесят вісім з половиною) годин, з яких 64,5 годин оплачено за актом № 147 від 30.07.2021. Тобто неоплачений залишок становить 4 години. Однак позивачем виставляється вимога про оплату 34 години роботи екскаватора (по спірному акту № 153), які не підтверджуються ні подорожнім листом, ні іншими доказами.

Щодо доводів позивача про реєстрацію ним податкової накладної за господарською операцією 04.08.2021 місцевим судом вірно зазначено, що самі лише податкові накладні (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами на підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у ст. 664 ЦК України, підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність. Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 910/8861/20, від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, податкова накладна як доказ може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Поміж тим, не вбачається також можливим з`ясувати чи обізнаний був відповідач про наявність у нього оспорюваної заборгованості, оскільки матеріали справи також не містять доказів надіслання на адресу відповідача відповідних документів: Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 153 від 04.08.2021 та рахунку на оплату.

Щодо належності і допустимості такого доказу як скриншот електронного листа відправник - Кардаш Віктор Петрович , електронна адреса - ІНФОРМАЦІЯ_1 на електронну адресу отримувача ім`я - не вказане, електронна адреса - ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закон України "Про електронний цифровий підпис" (в редакції на момент спірних правовідносин).

Першим передбачено визначення електронного документа - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, а також те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора.

Другий безпосередньо, визначає правовий статус електронного цифрового підпису (ЕЦП) та регулює відносини, що виникають при використанні ЕЦП.

Колегія суддів відмічає, що наявна роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, адже не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому випадку неможливо ідентифікувати відправника повідомлення, а зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення (Постанова ВС від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19).

Місцевий господарський суд дійшов підставного висновку про неналежність такого доказу як скриншот з електронної пошти відповідача про надіслання електронного листа на не встановлену електронну адресу.

При цьому умовами Договору № 22/07-21 від 22.07.2021 не визначено можливість використання електронного листування нарівні з паперовими носіями, а в реквізитах сторін договору не вказані електронні адреси, які для цього використовуються.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 922/1163/18, від 23.12.2020 у справі № 910/2284/20).

У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13ц (провадження № 14-400цс19).

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства, матеріалами справи підтверджується, що позивачем не було надано достатньо доказів, які у своїй сукупності дали б суду змогу дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не спростовують висновків господарського суду, правильність застосування норм матеріального права та не вказують на порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2022 у справі № 902/269/22 відповідає матеріалам справи та ґрунтується на чинному законодавстві.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду апеляційної скарги у справі № 902/269/22, судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кардаша Віктора Петровича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2022 у справі № 902/269/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу № 902/269/22 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Миханюк М.В.