ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2022 р. Справа№ 910/16731/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Грека Б.М.

суддів: Полякова Б.М.

Гарник Л.Л.

за участю секретаря судового засідання Кочурової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2022

у справі №910/16731/21

за заявою ОСОБА_1

про неплатоспроможність

В С Т А Н О В И В :

Коротке викладення суті спору та позовних вимог.

ОСОБА_1 (Боржник) звернувся до господарського суду з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

В обґрунтування підстав для про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржник стверджує, що у нього наявні боргові зобов`язання на загальну суму 777 772,70 грн.

Оскаржуване судове рішення (ухвала) господарського суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.06.2022, зокрема визнано кредитором у справі №910/16731/21 по відношенню до фізичної особи ОСОБА_1 :

- Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" на суму 2 672 877, 32 грн, з яких: 4540, 00 грн - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів; 1 291 008, 30 грн - вимоги другої черги, 1 374 110, 02 грн - вимоги третьої черги.

Господарський суд встановив, що у боржника наявна заборгованість перед банком у розмірі:

16710, 21 доларів США - заборгованість по кредиту прострочена;

28517, 34 доларів США - заборгованість по процентах прострочена;

1506, 48 доларів США - заборгованість у вигляді 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту;

2284, 59 доларів США - заборгованість у вигляді 3% річних за несвоєчасне повернення процентів;

732 682,06 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату кредиту (в межах строку позовної давності у 3 роки, встановленої п. 5.8. Кредитного договору);

482 993,71 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів (в межах строку позовної давності у 3 роки, встановленої п. 5.8. Кредитного договору);

151 137,00 грн - пеня, стягнута за Рішенням суду від 07.02.2013;

7 297,25 грн - штраф за порушення умов договору застави № 141/2007 від 25.07.2007 року, стягнутий за Рішенням суду від 07.02.2013.

Господарський суд дійшов висновку, що за курсом НБУ станом на 16.11.2021 (26,3371 грн за 1 дол. США) заборгованість боржника перед АБ «УКРГАЗБАНК» становить: (49018,62 дол. США х 26,3371) + 1 374 110,02 = 2 665 118, 32 грн.

Враховуючи сплачений Банком за подання цієї заяви судовий збір в розмірі 4 540,00 грн, судовий збір в сумі 3219,00 грн стягнутий за Рішенням, включенню до реєстру вимог кредиторів підлягають вимоги в розмірі: 2 665 118,32 + 4 540,00 + 3219,00 = 2 672 877,32 грн.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" кредитором боржника на суму 2 672 877,32 грн, з яких: 1 291 008,30 грн - вимоги другої черги, 1 374 110,02 грн - вимоги третьої черги та витрати кредитора у розмірі 4 540,00 грн судового збору.

Апеляційне провадження (рух справи).

Боржник звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить ухвалу господарського суду першої інстанції змінити; абзац другий пункту першого резолютивної частини ухвали господарського суду першої інстанції викласти в такій редакції: "- публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" на суму 967715, 31 грн, з яких: 804741, 06 грн - вимоги другої черги, 158434, 25 грн - вимоги третьої черги; 4540, 00 грн - як такі, що відшкодовуються позачергово.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт доводить:

вимоги банку про стягнення процентів та пені після липня 2014 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на нормах ч.2 ст. 625, ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України та не враховують правові позиції Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18, постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16;

не враховано, що сума пені більш ніж в три рази перевищує суму боргу, що суперечить усталеній судовій практиці (постанова Верховного Суду від 23.09.2019, постанова Верховного Суду від 18.03.2020, постанова Верховного Суду від 26.03.2020);

не застосовано позовну давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), про застосування якої заявлено боржником;

вимоги кредитора боржник вважає правомірними в наступному розмірі:

16710, 21 доларів США (курс НБУ станом на 21.12.2021 становить 27,2846), що в перерахунку становить 455931, 51 грн;

8875,07 доларів США (курс НБУ станом на 21.12.2021 становить 27,2846) заборгованості по відсотках (в межах рішення Голосіївського районного суду), що в перерахунку становить 242 152,73 грн;

108 982,00 грн заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту (в межах рішення Голосіївського районного суду);

42 155,00 грн заборгованості по пені за несвоєчасну сплату відсотків (в межах рішення Голосіївського районного суду);

1506,48 доларів США (курс НБУ станом на 21.12.2021 становить 27,2846) заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту (3% річних), що в перерахунку на гривні становить 41 103,70 грн;

2 284,59 доларів США (курс НБУ станом на 21.12.2021 становить 27,2846) заборгованості за несвоєчасне погашення процентів (3% річних), що в перерахунку на гривні становить 62 334,12 грн;

7 297,25 грн штрафу за порушення умов договору застави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2022, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Грек Б.М., судді: Гарник Л.Л., Доманська М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2022 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2022 у справі №910/16731/21; призначено розгляд справи №910/16731/21 на 22.09.2022.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2022, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Грек Б.М., Гарник Л.Л., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 прийнято справу №910/16731/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2022 до провадження у складі колегії суддів: головуючого судді - Грека Б.М., суддів: Гарник Л.Л., Полякова Б.М.

В судовому засіданні 22.09.2022 оголошено перерва до 04.10.2022.

Суд апеляційної інстанції не встановив обставин, що перешкоджають розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Обставини справи, встановлені апеляційним господарським судом.

25.07.2007 між ВАТ АБ "Укргазбанк" (Банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №141/2007 (далі - Кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого банк надає позичальникові кредит в сумі 28880 доларів США на строк з 25.07.2007 по 24.07.2014 зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12% річних.

Відповідно до п. 3.1.1 Кредитного договору Банк зобов`язується відкрити позичальнику позичковий рахунок та видати позичальнику кредит в сумі 28880 доларів США. Шляхом видачі готівки з каси банку в день укладання договору.

Відповідно до п. 3.3.1. позичальник к зобов`язався використати та повернути кредит в сумі 28880 доларів США не пізніше 24.07.2014 згідно графіку.

Позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, виходячи з 12% річних з 1-го по 6-те число місяця (включно). Наступного за звітним. А також в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п. 1.1. цього договору, в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, або в день дострокового розірвання цього договору, з врахуванням п. 4.1 цього договору. У разі виникнення простроченої заборгованості за простроченим кредитом сплачувати проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, встановленої п. 3.2.8. цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (п. 3.3.2. кредитного договору).

Відповідно до п. 1 додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 25.07.2007 року №141/2007 від 25.01.2010 Банк та Позичальник домовились про те, що з моменту укладення цієї додаткової угоди до договору Банк відкриває Позичальнику рахунок № НОМЕР_1 для погашення заборгованості по кредиту, процентів за його використання та всіх комісійних платежів, передбачених кредитним договором, а Позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості по кредиту, сплачувати проценти за користування кредитними коштами та всі комісійні платежі, передбачені договором, на вказаний рахунок за наступними реквізитами.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 25.07.2007 року №141/2007 від 25.01.2010 Банк та Позичальник домовились про те, що з моменту укладення цієї додаткової угоди до кредитного договору, отримані від Позичальника на рахунок № НОМЕР_1 кошти (або кошти, порядку договірного списання) направляються Банком в першу чергу для оплати простроченої суми комісійних платежів, потім - простроченої заборгованості по процентах за кредит, потім - простроченої заборгованості по кредиту, потім строкової заборгованості по нарахованим комісіям, потім строкової заборгованості по процентах за кредит, потім строкової заборгованості по кредиту.

Відповідно до Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2013 у справі №2601/19679/12 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укразбанк" заборгованість за кредитним договором №141/2007 від 25.07.2007 року в розмірі 25609, 85 доларів США, 151 137 грн, штраф за порушення умов договору застави №141/2007 від 25.07.2007 року в розмірі 7 297 грн 25 коп.

Цим же рішенням на користь банку стягнуто з боржника 3219 грн витрат зі сплати судового збору.

Мотиви постанови та висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У Постанові Верховного Суду від 16.12.2021 № 922/4076/20 зазначені наступні висновки:

«Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).

У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі ж правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.

Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово і послідовно вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Такі ж висновки щодо застосування частини першої статті 1050 та статі 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16».

Апеляційний господарський суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово (наприклад, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16) звертала увагу на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Таким чином, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Подібний за змістом висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17.

В справі, що розглядається строк кредитування встановлено з 25.07.2007 по 24.07.2014.

Таким чином, апеляційна інстанція приходить до висновку, що зобов`язання Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом діють лише у рамках погоджених сторонами строків, яке має відповідати вимогам статей 251, 252 ЦК України, з урахуванням практики їх застосування; строк - встановлений період у часі, який визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, стягнення відсотків річних, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з наявністю підстав для нарахування відсотків за кредитом з розрахунку 12% за період з 25.07.2007 по 24.07.2014, та 3% річних на суму заборгованості за кредитом, та 3% річних на суму заборгованості по відсотках за кредитом за заявлений банком період з 17.11.2018 по 16.11.2021.

З огляду на таке розуміння, суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок заборгованості, визнає правомірними вимоги банку до боржника в наступному розмірі:

16710, 21 доларів США - заборгованість по кредиту;

8875, 07 доларів США - заборгованість по процентах прострочена (рішення суду від 07.02.2013);

3914, 57 доларів США - заборгованість по процентах прострочена (період 18.09.2012-24.07.2014);

1506, 48 доларів США - заборгованість у вигляді 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту;

1624, 54 доларів США - заборгованість у вигляді 3% річних за несвоєчасне повернення процентів;

151 137,00 грн - пеня, стягнута за рішенням суду від 07.02.2013;

7 297,25 грн - штраф, стягнутий за рішенням суду від 07.02.2013;

3 219 грн - судовий збір, стягнутий за рішенням суду від 07.02.2013;

4540 - судовий збір за розгляд заяви з кредиторськими вимогами.

Відтак, вимоги заявника підлягають визнанню в сумі 890 320, 24 грн (еквівалент курсу НБУ станом на 21.12.2021 становив 27.2846)+151 137 грн+7297, 25 грн+3219 грн+4540 грн=1 056 513, 49 грн.

Апеляційний господарський суд не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для визнання 732 682,06 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату кредиту (в межах строку позовної давності у 3 роки, встановленої п.5.8. Кредитного договору) та 482 993,71 грн - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів (в межах строку позовної давності у 3 роки, встановленої п. 5.8. Кредитного договору) з таких мотивів.

Відповідно до п.5.8. кредитного договору строк позовної давності за цим договором встановлюється Сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених Банком під час виконання умов цього договору.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (постанова Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №910/13119/17).

Відповідно до п. 6.4. кредитного договору строк дії договору з моменту набрання ним юридичної сили по 24.07.2015 року.

Тобто станом на момент звернення банку з заявою з кредиторськими вимогами у цій справі (21.12.2021) позовна давність фактично спливла.

Як вбачається з відзиву на заяву про грошові вимоги у справі про неплатоспроможність від 19.01.2022, що адресований господарському суду та був долучений до клопотання про доручення документів вих..№02-28/12 від 20.01.2022, Боржником було заявлено про застосування позовної давності до вимог по сплаті пені.

Згідно з частинами 2-5 ст.267 ЦК заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 зазначала, що якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму) (п.7.9).

Господарський суд, дійшовши висновку про наявність підстав для визнання вимог, зокрема, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату кредиту та заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів, не врахував обставини спливу позовної давності, існування поважних причин пропуску позовної не встановлював, відтак, мав врахувати клопотання боржника про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами по пені.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи наведені мотиви та висновки, апеляційна інстанція вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають врахуванню частково, та погоджується з розміром вимог, які визнає боржник, з арифметичним корегуванням цього розміру на суму 3% річних на заборгованість за несвоєчасне погашення процентів, враховуючи визнаний апеляційним господарським судом розмір процентів (12789, 64 долари США), та на суму судового збору за рішенням суду від 07.02.2013.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до норм ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваної ухвали господарського суду першої інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції змінює судове рішення, тому наявні підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (п.п. в) п. 4 ч. 1 ст. 282 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 267, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та статтями 8, 34, 35, 39 Кодексу України з процедур банкрутства апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2022 у справі №910/16731/21 змінити.

3. Викласти пункт 1 резолютивної частини цієї ухвали в такій редакції:

"Визнати кредитором у справі №910/16731/21 по відношенню до фізичної особи ОСОБА_1 :

- Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" на суму 1 056 513, 49 грн з яких: 4540 грн - витрати, які відшкодовуються позачергово; 893 539, 24 грн - вимоги другої черги; 158434, 25 грн - вимоги третьої черги".

4. В решті Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2022 у справі №910/16731/21 залишити без зміни.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн.

Господарському суду м. Києва видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, встановлені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.М. Грек

Судді Б.М. Поляков

Л.Л. Гарник

Повний текст постанови складено 17.10.2022.