СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2022 року м. Харків Справа № 917/1266/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В. , суддя Плахов О.В.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича (вх. № 65 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 13.12.2021 у справі №917/1266/21 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Погрібною С.В., рішення підписано 13.12.2021)

за позовом фізичної особи-підприємця Жусової Ірини Вікторівни, м. Чернівці,

до фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича, с. Очканівка, Полтавська область,

про стягнення 211 018,59 грн,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року фізична особа-підприємець Жусова Ірина Вікторівна звернулась до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича 211 018,59 грн заборгованості та штрафу, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу № 05-09/2018 від 09.05.2018.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 13.12.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича на користь фізичної особи-підприємця Жусової Ірини Вікторівни 100 000,00 грн основного боргу, 3 відсотка річних у розмірі 8 145,21 грн, 19 599,59 грн інфляційних витрат та 1 374,20 грн витрат по сплаті судового збору. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 77 419,00 грн пені, 5 000,00 грн штрафу та 854,79 грн трьох відсотків річних відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 100 000,00 грн вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 9000,00 грн за період з 05.05.2018 по 05.05.2021 та інфляційні нарахування у розмірі 19 599,59 грн за період з травня 2018 р. по квітень 2021 р., суд визнав частково, а саме: в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8 145,21 грн за період з 18.08.2018 по 05.05.2021 та інфляційних нарахувань у розмірі 19 599,59 грн за період з серпня 2018 р. по квітень 2021 р. (оскільки позивачем неправильно визначено момент виникнення у відповідача зобов`язань з поставки товару). При цьому, суд зазначив, що заявлена до стягнення з відповідача сума інфляційних нарахувань за період з травня 2018 р. по квітень 2021 р. не перевищує суму інфляційних нарахувань згідно проведеного судом розрахунку за період з серпня 2018 р. по квітень 2021 р, в зв`язку з чим дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8 145,21 грн за період з 18.08.2018 по 05.05.2021 та інфляційних нарахувань у розмірі 19 599,59 грн за період з серпня 2018 р. по квітень 2021 р., відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, є правомірними, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення пені та штрафу, суд погодився з твердженням відповідача щодо недотримання позивачем встановленого строку позовної давності при зверненні з вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) у розмірі 82 419,00 грн (в т.ч.: 77 419,00 грн пені та 5 000,00 грн штрафу), які нараховані на зобов`язання з поставки товару. Як зазначено в рішенні суду, жодних підстав та доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу в цій частині позивач суду не надав, на наявність таких не посилався, причин пропущення строку звернення з вимогою про стягнення неустойки позивач суду не навів. Доказів на підтвердження збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін не надав, проти наявності таких представник відповідача заперечив, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 77 419,00 грн та штрафу у розмірі 5 000,00 грн, нарахованих на прострочені останнім зобов`язання з поставки товару, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, відповідачем подана зава про застосування наслідків спливу позовної давності, тому у задоволенні позову в цій частині відмовлено саме з цієї підстави.

Фізична особа-підприємець Соломін Роман Федорович з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 13.12.2021 у справі №917/1266/21 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Скарга обґрунтована тим, що в 15 денний строк з моменту отримання копії позову відповідач направив суду та позивачу відзив на позов, що підтверджується поштовою квитанцією та описом вкладення у цінний лист. Вказаний відзив позивачем не отриманий, що підтверджується відповідним повідомленням ПАТ «Укрпошта» та трекінгом поштового відправлення. В систему «Електронний суд» даний документ не був завантажений. Тим не менш позивач знаходячись у м.Чернівці дізнався про наявність та зміст відзиву, надав на нього відповідь без направлення копії відповідачу, і суд прийняв відповідь на відзив, подану позивачем. Таким чином, як зазначає відповідач, він був позбавлений права та юридичної можливості подати заперечення на відповідь на відзив та подати необхідні докази, які надаються разом з апеляційною скаргою.

Зазначає, що дійсно в договорі допущена описка, саме на неї суд першої інстанції послався, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності. Однак, якщо пристати на пропозицію суду щодо того, що саме продавець повинен внести передоплату за свій же товар, то це видається явним абсурдом. Чи був логічний сенс ФОП Соломіну Р.В. вносити передоплату собі за свій же товар.

Посилається на те, що договір не підписаний позивачем, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення такого правочину, а тому договір №09/05/2018 вважається неукладеним. Вказує, що копія договору без підпису була надана до позовної заяви, отже цей договір наявний у позивача. Позивач, підписавши договір та поставивши на ньому печатку, відсканував та відправив до суду. Суд прийняв такий доказ, що на думку скаржника є грубим порушенням процесуального законодавства. При цьому, позивач оригінал договору для огляду судом не надала. Зазначила, що на вимогу суду може надати оригінал договору. Враховуючи оспорення відповідачем укладення такого договору, судом не витребувано оригінал договору для огляду та дослідження. Судом на підставі сканкопії договору встановлено, що договір купівлі-продажу №09/05/2018 від 09.05.2018 підписаний сторонами та скріплений печатками сторін, в результаті чого дійшов висновку, що він є укладеним. Тобто, сканкопія договору не є належним доказом, оригінал судом не оглянуто. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яке було залишено судом без розгляду.

Також зазначає, оскільки відповідачем не було прострочено зобов`язання, а навпаки виконано в повній мірі, то до нього не застосовується жодна міра відповідальності.

Відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича на рішення Господарського суду Полтавської області від 13.12.2021 у справі №917/1266/21 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів, з урахуванням поштового перебігу, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, з доказами його надсилання апелянту. Встановлено учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо - протягом 15 днів, з урахуванням поштового перебігу, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

З огляду на обставини, пов`язані з військовою агресією Російської Федерації, у тому числі введенням воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 і від 17.05.2022 № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", справа розглядається у розумний строк.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 09.05.2018 між ФО-П Жусовою Іриною Вікторівною, покупцем, ФО-П Соломіним Романом Федоровичем, продавцем, було укладено договір купівлі-продажу №05-09/2018, згідно з яким продавець зобов`язується передати у власність покупця належний продавцю товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.1.2 договору найменування: піч піролізна для виготовлення деревного вугілля 25 м.куб 3 шт.

Згідно з п.2.1 договору продавець повинен повністю передати товар покупцю протягом 90 днів з моменту оплати.

За умовами п.3.1 договору вартість товару, що продається, складає 50000,00 грн за одну бочку. Загальна вартість товару за договором складає 150000,00 грн.

Продавець здійснює оплату проданого товару на умовах передоплати 100% від вартості товару на банківській рахунок продавця. Решту покупець сплачує після отримання товару протягом 2-ох банківських днів (п.3.2 договору).

Відповідно до п.5.1 договору за порушення термінів передачі товару продавець сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості недопоставленого товару за кожен день затримки до моменту повного виконання зобов`язань щодо поставки.

Згідно з п.5.2 договору за несвоєчасну або неповну оплату вартості товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки від суми неоплати (недооплати) за кожен день прострочення до моменту повного виконання покупцем свого зобов`язання щодо оплати.

У відповідності до п.5.3 договору за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань, що випливають з цього договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 5% від ціни товару, вказаної у п.3.1 цього договору.

Сплата неустойки (штрафу, пені) не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань за договором (п.5.4 договору).

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 100000,00 грн, на підтвердження чого надав копії квитанцій до прибуткового касового ордера, а саме: квитанцію №1 від 09.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №2 від 10.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №3 від 11.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №4 від 12.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №5 від 13.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №6 від 14.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №7 від 15.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №8 від 16.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №9 від 17.05.2018 на суму 10 000 грн; квитанцію №10 від 18.05.2018 на суму 10 000 грн.

Позивач зазначає, що після отримання коштів відповідач повідомив, що упродовж двох тижнів він відправить перші дві печі, а після оплати позивачем вартості третьої печі, відправить останню. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, печі не відправив.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 211 018,59 грн, з яких : основний борг у розмірі 100 000,00 грн, пеня в розмірі 77 419,00 грн, інфляційні збитки в розмірі 19 599,59 грн, 3% річних в розмірі 9 000,00 грн та 5000,00 грн штрафу.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.173 Господарського кодексу України (надалі ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі договору купівлі-продажу.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст.599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з п.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що договір не підписаний позивачем, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення такого правочину, а тому договір №09/05/2018 вважається неукладеним.

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц.

Водночас не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Фактичне виконання усіма сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини 8 статті 181 Господарського кодексу України, за змістом якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 905/277/21.

Як свідчать матеріалами справи, позивач у відповіді на відзив та доповненнях до відповіді на відзив зазначив, що договір між сторонами був укладений відповідно до вимог ст. 207 ЦК України. До позовної заяви була долучена ксерокопія договору, на якій з технічних причин не було відображено підпис позивача та з метою заперечення тверджень відповідача про те, що правочин укладений між сторонами є недійсним, надіслав до суду відсканований договір, на якому чітко видно підписи та печатки сторін. Також зазначив, що оригінал договору знаходиться у нього і може бути пред`явлений на вимогу суду.

Частиною 6 ст.91 ГПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що разі наявності сумнівів у відповідача щодо поданої позивачем копії договору, він не був позбавлений можливості надати до суду клопотання про витребування у позивача оригіналу договору, проте відповідне клопотання до суду не подавалось.

На виконання умов договору позивачем за квитанціями до прибуткового касового ордера у період з 09.05.2018 по 18.05.2018 було сплачено загалом 100000,00 грн. Тобто, було вчинено відповідні дії, а саме частково оплачено за придбаний товар.

Колегія суддів зазначає, що відповідач у відзиві на позов вказує на те, що правочин є неукладеним, з огляду на не підписання договору з боку позивача, проте в апеляційній скарзі зазначає, що умов договору не порушував та виготовив дві печі з трьох. Такі доводи відповідача свідчать про здійснення ним дій направлених на виконання договору та суперечать правовій позиції висловленій ним у суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи ухвалою Господарського суду Полтавської області від 01.12.2021 залишено без розгляду клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. Відповідачем зазначена ухвала не оскаржувалась та є чинною.

За таких обставин, матеріалами справи спростовуються доводи відповідача, щодо неукладеності договору купівлі-продажу №09-05/2018 від 09.05.2018

Стосовно твердження відповідача про те, що він був позбавлений права та юридичної можливості подати заперечення на відповідь на відзив та подати необхідні докази, які надаються разом з апеляційною скаргою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, відповідачем не обґрунтовано неможливість подання до суду першої інстанції наданих до апеляційної скарги додаткових документів, в зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не приймає до розгляду наданий відповідачем до апеляційної скарги договір про надання послуг відповідального зберігання від 17.07.2018.

Матеріалами справи підтверджується внесення позивачем відповідачу 100000,00 грн, що не заперечується відповідачем, проте доказів виконання останнім умов договору в матеріалах справи немає.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що після отримання 100000,00 грн ним було виготовлено дві печі, які позивач не забрав, з огляду на те, що відповідачем до матеріалів справи не надано доказів на підтвердження того, що він виготовив дані печі та звертався до позивача з пропозицією забрати виготовлені печі, і останній відмовився їх забирати. Крім того дані доводи апелянта не були заявлені суду першої інстанції та оцінка їм не надавалась.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 100 000,00 грн є законним та обґрунтованим.

В свою чергу від відповідача до суду 17.11.2021 та 22.11.2021 надійшла заява про застування строків позовної давності (ідентична за змістом), в якій відповідач просить застосувати до вимог щодо повернення частково сплаченого авансу строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач не виконав умов договору щодо здійснення передоплати в розмірі 100%, тому відповідач цілком обґрунтовано зупинив виконання свого обов`язку, хоча на той час у його розпорядженні був відповідний обсяг товару та обов`язок повернути передоплату не виник.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 ст.267 ЦК України).

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що в разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.256, ч.1 ст.261 ЦК України застосування позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності неможливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі справа № 372/1036/15-ц, постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 911/1555/17, від 14.03.2018 у справі № 917/1150/17, від 21.03.2018 у справі № 910/27026/14, від 02.04.2019 у справі № 902/326/16, від 19.06.2019 у справі № 905/1331/18, та від 30.04.2020 у справі № 19/49-10.

За змістом наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу. Тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України (аналогічні позиції викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 у справі № 910/16827/17).

Відповідно до умов укладеного договору (п.2.1 договору) продавець повинен повністю передати товар покупцю протягом 90 днів з моменту оплати.

Позивачем оплата була здійснена у період з 09.05.2018 по 18.05.2019, з позовною заявою останній звернувся до суду 03.08.2021, що підтверджується поштовим конвертом, тобто в межах строку позовної давності, в зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно зазначено про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Статями 610, 611 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Тому, відповідно до наведених вище норм права позивач має право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Позивач просить стягнути з відповідача інфляційні збитки в розмірі 19 599,59 грн за період з травня 2018 р. по квітень 2021 р. та 3% річних в розмірі 9 000,00 грн за період з 05.05.2018 по 05.05.2021.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем неправильно визначено момент виникнення у відповідача зобов`язань з поставки товару. При цьому, заявлена до стягнення з відповідача сума інфляційних нарахувань за період з травня 2018 р. по квітень 2021 р. не перевищує суму інфляційних нарахувань згідно проведеного судом розрахунку за період з серпня 2018 р. по квітень 2021 р., тому правомірно задоволена місцевим господарським судом у розмірі 19 599,59 грн.

Щодо стягнення 3% річних, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в цій частині у розмірі 8 145,21 грн за період з 17.08.2018 по 05.05.2021.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 77 419,00 грн за період з 05.05.2018 по 05.05.2021 та 5000,00 грн штрафу.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Цивільно-правова відповідальність це встановлені законом юридичні наслідки за невиконання або неналежне виконання особою зобов`язань, що пов`язані з порушенням суб`єктивних цивільних прав другої сторони. Мета цивільно-правової відповідальності відновлення порушених майнових прав.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 4 ст.231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Частиною 6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що за несвоєчасну або неповну оплату вартості товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки від суми неоплати (недооплати) за кожен день прострочення до моменту повного виконання покупцем свого зобов`язання щодо оплати.

У відповідності до п.5.3 договору за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань, що випливають з цього договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 5% від ціни товару, вказаної у п.3.1 цього договору.

Згідно положень частин 2- 3 ст.6 та ст.627 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, законодавець наділяє суб`єктів господарських відносин при укладенні договору правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч.2 ст.231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Як зазначено вище, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонено, але й передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

Згідно з частинами 1, 2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Матеріалами справи підтверджується наявність підстав для застосування такої міри відповідальності, як стягнення пені та штрафу.

Як вже зазначалось, позивачем оплата товару була здійснена у період з 09.05.2018 по 18.05.2018. Відповідач був зобов`язаний поставити товар у строк до 16.08.2018 (включно). Таким чином право на нарахування пені виникло у останнього з 17.08.2018 по 17.02.2019.

Позивачем пеню нараховано за період з 05.05.2018 по 05.05.2021.

Враховуючи те, що позовна заява направлена до суду 03.08.2021, що підтверджується поштовим конвертом, строк позовної давності в частині вимог про стягнення пені у розмірі 18189,04 грн, нарахованих за зобов`язаннями, момент виникнення яких припадав у серпні 2018 р. лютому 2019 р., закінчився у серпні 2019 р.- лютому 2020 р., тобто за межами встановленого ст. 258 ЦК України річного строку позовної давності.

Враховуючи те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, у задоволенні позову щодо стягнення пені у розмірі 18189,04 грн слід відмовити у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що нарахування пені у період з 05.05.2018 по 16.08.2018 та з 18.02.2019 по 05.05.2021 у загальному розмірі 59229,96 грн здійснено позивачем неправомірно, з порушенням норм ч.6 ст.232 ГК України, в зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, як необґрунтованому.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим господарським судом відмовлено у задоволенні позову щодо стягнення пені у загальному розмірі 77419 грн у зв`язку із пропуском позовної давності, хоча в частині стягнення пені у розмірі 59229,96 слід відмовити саме у зв`язку з її необґрунтованістю. Однак, зазначене не призвело до прийняття неправомірного рішення в цій частині.

Враховуючи те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу у розмірі 5000,00 грн у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Полтавської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 13.12.2021 у справі №917/1266/21 без змін як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Соломіна Романа Федоровича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 13.12.2021 у справі №917/1266/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.10.2022

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза

Суддя О.В. Плахов