ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 вересня 2022 року Справа № 903/440/22

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська облспоживспілка

про зняття заборони відчуження та виключення записів,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Данилік Ф.Я., витяг з ЄДРПОУ, Карпук А. С., адвокат, ордер серія АС № 1005407 від 23.06.2022;

від відповідача: н/з.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Діловодство суду.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська облспоживспілка (правонаступник Волинської обласної спілки споживчих товариств) в якому просить:

зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме - нежитлового приміщення, складу Д-1 загальною площею 1205,9 кв.м, складу О-1 загальною площею 1047 кв.м., складу Є- 1 площею 514,3 м.кв , складу металевого площею 933,4 м.кв ,складу С-1 площею 1033,2 м. кв., прохідної площею 11 м.кв. за адресою: Волинська обл., м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження нерухомого майна № 31470331 від 08 травня 2018 року, № 31470360 від 08 травня 2018 року, № 31470417 від 08 травня 2018 року, № 31470400 від 08 травня 2018 року, № 31470378 від 08 травня 2018 року, № 31470205 від 08 травня 2018 року, № 31470307 від 08 травня 2018 року і записи про іпотеку № 31470448 від 08 травня 2018 року, №31470464 від 08 травня 2018 року, №31470491 від 08 травня 2018 року, №31470483 від 08 травня 2018 року, №31470477 від 08 травня 2018 року, №31470267 від 08 травня 2018 року, №31470435 від 08 травня 2018 року за іпотечним договором, що був укладений між ТОВ Ковельською ОТБ та ТОВ Волинською облспоживспілкою, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Огей Наталією Миколаївною, зареєстрованим за № 360 від 08 травня 2018 року.

При обґрунтуванні позовних вимог вказує, що рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 у справі № 159/5585/19, яке залишено в силі постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2021, визнано недійсним договір іпотеки від 08.05.2019 року за реєстраційним номером 360. Вказує, що визнання недійсним договору іпотеки встановлює, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, припиняється іпотека й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Проте відповідач до теперішнього часу не виконав свого обов`язку та не подав нотаріусу заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідних записів з Державного реєстру.

Ухвалою суду від 30.06.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.07.2022, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, позивачу відповідь на відзив.

15.07.2022 відповідач через систему Електронний суд подав відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позову відмовити повністю, при цьому вказує, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 у справі №159/5585/19 визнано недійсним договір іпотеки від 8 травня 2019 року між ТзОВ Ковельська ОТБ (іпотекодавець) та Волинською обласною спілкою споживних товариств (правонаступник ТзОВ Волинська облспоживспілка) (іпотекодержатель). Задоволення позовних вимог у справі №159/5585/19 і є окремим, самостійним і достатнім способом захисту порушеного права. Обрання і задоволення саме такого способу захисту виключає необхідність і можливість застосування іншого способу захисту (припинення державної реєстрації обтяжень). Звертає увагу суду на те, що із набранням законної сили відповідним судовим рішенням виникає юридичний факт, з яким законодавство пов`язує юридичні наслідки, зокрема, обов`язок державного реєстратора вчинити відповідну реєстраційну дію. Даний відзив з додатками приєднано до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.07.2022 оголошено перерву до 16.08.2022.

03.08.2022 позивач через відділ документального забезпечення та контролю подав відповідь на відзив в якій вказує, що твердження відповідача щодо неефективного способу захисту порушеного права обраного позивачем та можливість позасудового зняття обтяжень та заборон спростовується положеннями чинних нормативно-правових актів та судовою практикою, а в цілому відзив взагалі не стосується спірних правовідносин. Дана відповідь з додатками приєднана до матеріалів справи.

16.08.2022 відповідач через систему Електронний суд подав заяву про проведення підготовчого засідання без участі представника відповідача у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 16.08.2022 просив закрити підготовче провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Беручи до уваги строки розгляду справи для початку розгляду справи по суті, суд ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 30.08.2022.

Ухвалою суду від 16.08.2022 повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 30.08.2022.

30.08.2022 відповідач через систему Електронний суд подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись в судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі. Дане клопотання з додатками приєднано до матеріалів справи.

В судовому засіданні 30.08.2022 представник позивача заперечував проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи по суті. З метою надання можливості учасникам справи скористатися своїми процесуальними правами, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, суд ухвалив на місці відкласти розгляд справи по суті в межах строку передбаченого ГПК України.

Ухвалою суду від 30.08.2022 повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 27.09.2022.

26.09.2022 позивач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав заяву про розподіл судових витрат № 92 від 23.09.2022 в якій просить здійснити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Дана заява з додатками приєднана до матеріалів справи.

26.09.2022 відповідач через систему «Електронний суд» подав заперечення на заяву про розподіл судових витрат в якій просить відмовити в задоволенні заяви, при цьому вказує, що заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). Дане заперечення приєднано до матеріалів справи.

27.09.2022 відповідач через систему «Електронний суд» подав клопотання про відкладення розгляду справи по суті, оскільки не може прибути в дане судове засідання через зайнятість в іншому судовому засіданні. Дане клопотання з додатками приєднано до матеріалів справи.

В судовому засіданні 27.09.2022 представники позивача заперечили проти відкладення судового засідання, оскільки вважають, що відповідач зловживає своїми правами та намагається затягнути судовий процес.

Щодо клопотання відповідача про відкладення судового засідання суд зазначає таке.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997, дана Конвенція та Протоколи до неї №№2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427. У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Разом з тим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

При цьому судом враховано, що статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин (ст. 252 ГПК України).

Тобто, підставою для відкладення розгляду справи за клопотанням учасника справи є наявність для цього обґрунтованих причин.

Представником сторони у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 ГПК України).

Крім того, за змістом ч. 3 ст. 56 ГПК України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Враховуючи викладене, сторони не позбавлені права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника, - адвоката або здійснювати самопредставництво.

Судом враховано, що ухвалою суду від 30.08.2022 явка в судове засідання представників сторін обов`язковою не визнавалась.

Згідно з приписами ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Водночас суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами.

Також, відповідач не скористався своїм правом згідно приписів ст.197 ГПК України на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Отже, всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності повноважного представника відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

31.07.2018 між ТзОВ Ковельська оптово-торгова база та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (правонаступник ТзОВ «Ковельська ОТБ») укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, складу Д-1 загальною площею 1205,9 кв.м. та складу О-1 загальною площею 1047 кв.м, що знаходяться за адресою: провулок Володимира Кияна,9, м.Ковель, Волинська область, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В., зареєстрований в реєстрі за № 1677.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 13.07.2021 у справі № 159/2106/19, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, задоволено позовні вимоги та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2018 між ТзОВ Ковельська оптово-торгова база та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (правонаступник ТзОВ «Ковельська ОТБ»).

12.10.2021 державним реєстратором Копачівської сільської ради Волинської області Данилевич І.С. поновлено право власності на склад Д-1 та склад 0-1, що знаходяться за адресою: Волинська обл., м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 за ТОВ "Ковельська оптово-торгова база", що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 жовтня 2021 року. Таким чином, вищевказані об`єкти нерухомості 12 жовтня 2021 року повернулися у власність позивача.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 09 вересня 2021 року у справі № 159/6568/20, за частково задоволено позовні вимоги Даниліка Ф.Я. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 24.07.2018 р. між ТОВ "Ковельська оптово-торгова база та Ковельською оптово- торговою базою Волинської облспоживспілки, (правонаступником якої є ТОВ «Ковельська ОТБ»), який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем, зареєстрованого у реєстрі за № 1643 предметом якого було 5 об`єктів нерухомого майна за адресою провул В.Кия на 9 у м. Ковель, Волинської області.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 грудня 2021 року рішення Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін та припинено право власності ТОВ «Ковельська ОТБ» оформлене записами: №27179927 на склад металевий площею 587,2 м.кв, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180570 на склад площею 514,3 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180420 на склад металевий площею 933,4 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); №27180236 на склад площею 1033,2 м.кв., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180094 на прохідну площею 11 м.кв. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) вчинену 24.07.2018 р. приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком Сергієм Володимировичем .

Разом з тим, 08 травня 2019 року, між ТОВ "Ковельська ОТБ", як іпотекодавцем, та Волинською обласною спілкою споживчих товариств , іпотекодержателем, було укладено Договір іпотеки, за яким забезпечується зобов`язання, що виникло у іпотекодавця на підставі Договору безпроцентної позики в розмірі 200 000,00 грн., укладеного між ТОВ "Ковельська ОТБ" та Волинської ОССТ 06 травня 2019 року, де за п.1.2 Договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань за основним Договором іпотекодавець передав в іпотеку об`єкти нерухомого майна, а саме: склад металевий; прохідна; склад, літ.С-1; склад металевий; склад, літ.Є-1; склад, літ.Д-1; склад, літ.О-І. посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Огей Н.М та зареєстрований за номером 360.

Рішенням господарського суду Волинської області від 13.07.2021 року у справі № 159/5585/19 задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Ковельська ОТБ», Волинської облспоживспілки, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Огей Н.М про визнання недійсним договору іпотеки від 08.05.2019 року за реєстраційним номером 360.

Постановою Північно -західного апеляційного господарського суду від 06.10.2021 року, рішення місцевого суду залишено в силі.

Ухвалою Верховного Суду від 22.02.2022 року касаційне провадження у справі № 159/5585/19 закрите.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 236 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України. Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як наслідок визнання договору іпотеки недійсним, відповідно до ч.3 ст.44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Проте, обтяжувач - ТзОВ «Волинська облспоживспілка» з моменту набрання законної сили рішення про визнання недійсним договору іпотеки від 08.05.2019 року за реєстраційним номером 360 так і не виконало цього обов`язку та не подало нотаріусу заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідних записів з Державного реєстру.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база» яке є власником вищезазначеного нерухомого майна стверджує, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки, за наявності рішення суду про визнання недійсним договору іпотеки, яке набрало законної сили, є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Наявність записів про обтяження та іпотеку є також перешкодою у реєстрації переходу права власності на виконання рішення Господарського суду Волинської області у справі № 159/6568/20 від 09.09.2021 року, яке вступило в силу 28.12.2021 року, щодо складу металевого площею 587,2 м.кв., реєстраційний номер 1; складу Є-1 площею 514,3 м.кв., реєстраційний номер 1; складу металевого площею 933,4 м.кв., реєстраційний номер 1; складу С-1 площею 1033,2 м. кв., реєстраційний номер 1; прохідної площею 11 м.кв., реєстраційний номер 1.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння.

Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 911/1659/19.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержатслем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 3 статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Отже, законом визначено ініціатора зняття заборон, яким є саме обтяжувач майна. Проте, обтяжувач - ТзОВ «Волинська облспоживспілка» з моменту набрання законної сили рішення про визнання недійсним договору іпотеки, а саме з 06.10.2021 року так і не виконало цього обов`язку та не подало нотаріусу заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідних записів з Державного реєстру.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з п.5 глави 15 р. (І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6.1 глави 15 розділу II Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» припиняється в разі: припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Стаття 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення подушеного права.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач за зверненням позивача добровільно не здійснив дій, спрямованих на припинення обтяження права позивача, на сьогоднішній день іпотека припинена, позивач не має можливості самостійно звернутись до суб`єктів державної реєстрації прав для проведення державної реєстрації припинення обтяження, суд вважає, що право позивача порушено та є таким, що підлягає судовому захисту, а відповідні позовні вимоги - обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом відхиляються заперечення відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву, щодо невірно обраного позивачем способу захисту. За обставинами цього спору обтяження на майно, перелік якого вказаний в позовній заяві було накладено відповідно до рішення приватного нотаріуса, де обтяжувачем є відповідач, суд вважає, що позивач правомірно визначив відповідачем у справі саме Товариство з обмеженою відповідальністю Волинська облспоживспілка(яке добровільно не знімає обтяження), а не нотаріуса. На час розгляду даної справи позивач все ще позбавлений права розпоряджатися своєю власністю та не має можливості в інший спосіб захистити свої порушені права. Водночас вимоги про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна(ч.3 ст.44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»), ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом господарської юрисдикції.

Судом враховується, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи пояснення та докази сторін, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо заяви позивача про вирішення питання про розподіл судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Позивач просить стягнути з відповідача 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких долучає: договір про надання правової допомоги адвокатом від 23.06.2022; акт прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги (з детальним описом виконаних робіт) від 22.09.2022; рахунок-фактуру № 00023/06 від 22.09.2022 на суму 25000,00 грн.

26.09.2022 відповідач через систему «Електронний суд» подав заперечення на заяву про розподіл судових витрат в якій просить відмовити в задоволенні заяви, при цьому вказує, що заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Суд, оцінюючи подану позивачем заяву та документи в її обґрунтування за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення заяви з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК України), судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, суд засвідчує, що реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000р. №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.

Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частина 1 статті 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України, визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

Суд звертає увагу на те, що співмірність витрат це доволі суб`єктивна категорія, яка залежить від кількох чинників, та може тлумачитися судом відповідно до його дискреційних повноважень. Проте дискреція суду в цьому випадку усічена та може бути застосована лише за клопотанням іншої сторони.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається із заяви позивача про здійснення розподілу судових витрат, останній просить стягнути з відповідача 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем в зв`язку з розглядом в господарському суді справи № 903/440/22.

В підтвердження надання адвокатом Карпуком А. С. позивачу послуг з професійної правничої допомоги в суді під час розгляду даної справи стороною позивача надано копії: договір про надання правової допомоги адвокатом від 23.06.2022; акт прийому наданих послуг з професійної правничої допомоги (з детальним описом виконаних робіт) від 22.09.2022; рахунок-фактуру № 00023/06 від 22.09.2022 на суму 25000,00 грн; копію ордера серія АС № 1005407 від 23.06.2022; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Дослідивши надані позивачем докази, суд приймає до уваги, що 23.06.2022 між адвокатом Карпуком А. С. (адвокат) та ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» (замовник) було укладено договір про надання правової допомоги (далі договір).

Згідно п. 1.1. договору адвокат зобов`язується надати замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо представництва і захисту інтересів останнього в установах, організаціях, правоохоронних органах (прокуратурі, Національній поліції, СБУ, ДФС тощо) , в судах загальної юрисдикції в господарському суді, адміністративних судах, як першої, апеляційної так і касаційної інстанціях у справі про виключення записів про обтяження та іпотеку.

Відповідно до п. 4.3 договору фіксована сума гонорару складає 25000,00 грн.

Згідно акту наданих послуг від 22.09.2022, підписаного договірними сторонами, загальна вартість наданих послуг складає 25000,00 грн, за юридичні послуги відповідно до договору про надання правової допомоги від 23.06.2022.

Судом засвідчується, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Враховуючи вказане, позивачем, на думку та переконання суду, згідно з вимогами ст. 74 ГПК України було доведено надання йому адвокатом вказаних послуг на визначену угодою суму 25000,00 грн у суді першої інстанції (Господарському суді Волинської області).

Пунктом 1 частини 2 статті 126, частиною 8 статті 129 ГПК України, визначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.

За положеннями п. 4 ст. 1, ч.ч. 3, 5 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 визначеного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі аналізу обсягу наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку щодо доцільності та наявності підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська облспоживспілка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база витрат на надання правової допомоги в суді в у розмірі 25000,00 грн.

Заперечення відповідача, що заявлені судові витрати завищені, недоцільні, не обов`язкові є необгрунтованими, тому судом відхиляються. Крім того, аргументи щодо відсутності акту прийому-передачі юридичних послуг, спростовується матеріалами справи, де наявний акт прийому наданих послуг від 22.09.2022.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 2481,00 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 231-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме - нежитлового приміщення, складу Д-1 загальною площею 1205,9 кв.м, складу О-1 загальною площею 1047 кв.м., складу Є- 1 площею 514,3 м.кв , складу металевого площею 933,4 м.кв ,складу С-1 площею 1033,2 м. кв., прохідної площею 11 м.кв. за адресою: Волинська обл., м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження нерухомого майна № 31470331 від 08 травня 2018 року, № 31470360 від 08 травня 2018 року, № 31470417 від 08 травня 2018 року, № 31470400 від 08 травня 2018 року, № 31470378 від 08 травня 2018 року, № 31470205 від 08 травня 2018 року, № 31470307 від 08 травня 2018 року і записи про іпотеку № 31470448 від 08 травня 2018 року, №31470464 від 08 травня 2018 року, №31470491 від 08 травня 2018 року, №31470483 від 08 травня 2018 року, №31470477 від 08 травня 2018 року, №31470267 від 08 травня 2018 року, №31470435 від 08 травня 2018 року за іпотечним договором, що був укладений між ТОВ Ковельською ОТБ та ТОВ Волинською облспоживспілкою, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Огей Наталією Миколаївною, зареєстрованим за № 360 від 08 травня 2018 року.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська облспоживспілка (вул. Ковельська,13, м.Луцьк, Волинська область, 43016, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база (пров.Володимира Кияна,9, м.Ковель, Волинська область, 45000, ) 2481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню 00 коп.) витрат по сплаті судового збору, а також 25000,00 грн (двадцять п`ять тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

07.10.2022.

Суддя А. С. Вороняк