ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/3398/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Діброви Г.І.,

Колоколова С.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду Одеської області

від 11 лютого 2022 року(повний текст складено 11.02.2022)

у справі №916/3398/21

за позовом Приватного акціонерного товариства СУХА БАЛКА

до відповідача: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про: стягнення 4 400, 45 грн., -

суддя суду першої інстанції: Смелянець Г.Є.

дата та місце винесення рішення: 11.02.2022, м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року до Господарського суду Одеської області звернулось Приватне акціонерне товариство СУХА БАЛКА (далі- позивач, ПрАТСУХА БАЛКА) про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі-відповідач, АТ "Українська залізниця", залізниця) суми нестачі вантажу у розмірі 4 400, 45 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.05.2021 року ПрАТ «Суха Балка» було завантажено вантаж (руда залізна агломерціона) на підставі залізничної накладної №47896428, однак при контрольному зважуванні у вагоні було виявлено нестачу вантажу, що підтверджується комерційним актом, загальна вартість втраченого становить 4 400,45 грн., тому залізниця повинна відшкодувати позивачу вартість втраченого вантажу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.02.2022 у справі №916/3398/21 (суддя Смелянець Г.Є.) позовні вимоги Приватного акціонерного товариства СУХА БАЛКА до АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволені повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено вину відповідача та факт недостачі вантажу, який перевозився у залізничних вагонах, а відповідачем у свою чергу не спростовано надані позивачем докази та не доведено суду, що втрата вантажу сталася не з його вини.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" з апеляційною скаргою, в якій відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.02.2022 у справі №916/3398/21 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства СУХА БАЛКА відмовити у повному обсязі.

На думку скаржника Господарським судом Одеської області неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду суперечать висновкам, викладених у постанові Верховного Суду у подібних правовідносинах у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

У своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що в порушення норм матеріального права судом першої інстанції до спірних правовідносин не були застосовані положення ч.1 ст.924 ЦК України, ч.1. ст.314 ГК України, ст.23 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 113, п.п. 3 п. «е» ст.111 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (надалі Статут), яким передбачено звільнення перевізника від відповідальності за втрату вантажу що виникла внаслідок обставин, яким він не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Відповідно до п.4 Додатку №6 до Контракту від 27.10.2020 №2020DSA-17012020 (надані- Контракт) вантаж (аглоруда), що перевозились в період квітень червень 2021 року (в тому числі накладною №47896428 від 15.05.2021) складався на 92% з дрібних фракцій, розмір яких не перевищує 10 мм, тому відправник (позивач) повинен був вжити додаткових заходів щодо ущільнення конструктивних зазорів вагону з метою запобігання видуванню або просипанню дрібних часток вантажу під час перевезення. Проте неприйняття судом першої інстанції Додатку №6 як доказу в підтвердження дрібної фракції у зв`язку з порушення вимог ч.2 ст. 91 ГПК України призвело до ухвалення необгрунтованого рішення за результатом неповно з`ясованих обставин справи та без надання оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того апелянт звертає увагу суду на те, що матеріалами справи підтверджено, що інформація щодо фракції аглоруди, завантаженої у вагон №55120463, залізниці не повідомлялась та не зазначена відправником у накладній №47896428, а зовнішнім оглядом вагонів з землі встановити цей факт неможливо. Враховуючи, що на станцію призначення вагон №55120463 прибув технічно справним, що підтверджується актом про технічний стан вагону від 19.05.2021 №10, нестача вантажу виникла виключно з вини вантажовідправника, через невиконання ним вимог ст.31, 32 Статуту, п.2.3 Правил перевезення вантажів навалом та насипом, п.4 та п.5 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу.

Отже, на переконання скаржника, у цій справі підлягали застосуванню положення п.п. 3 п. «е» ст. 111 Статуту, відповідно до яких залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли така втрата, псування або пошкодження вантажу відбулось внаслідок здачі вантажу до перевезення без зазначення в накладній особливих його властивостей, що потребують особливих умов або запобіжних заходів для забезпечення його збереження під час перевезення.

Тобто враховуючи вище викладене на думку відповідача, матеріалами справи підтверджується прибуття вагону №55120463 на станцію призначення Ізмаїл у технічному справному стані, проте комерційно не придатному стані для перевезення агломерату дрібної фракції, обов`язок встановлення якого покладено на позивача, як відправника вантажу, нестача вантажу виникла виключно з вини вантажовідправника (Позивача), через невиконання ним вимог ст.31, ст. 32 Статуту, п. 2.3 Правил перевезення вантажів навалом та насипом та п.4, п.5 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу.

АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" в своїй апеляційній скарзі зазначено, місцевим господарським судом не враховано висновки викладені в постанові Верховного суду України від 16.05.2018 у справі №905/858/17 в якій зазначено, що коли під завантаження подано несправний за своїм технічним станом або не придатний в комерційному відношенні вагон або контейнер, відправник повинен відмовитись від їх використання. Якщо він цього не зробив, відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу, що сталися внаслідок технічної несправності рухомого складу, покладається на відправника.

Більш детально доводи АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.04.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Одеської області від 11.02.2022 у справі №916/3398/21. Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

13.05.2022 від Приватного акціонерного товариства СУХА БАЛКА до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, вважає, що Господарський суд Одеської області ухвалив обгрунтоване рішення, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.02.2022 у справі №916/3398/21 залишити без змін.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи наведене, а також принцип незмінності складу суду, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з метою повного та всебічного розгляду справи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" у розумний строк, але поза межами, встановленого строку Господарським процесуальним кодексом України.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Пунктом 1 доповнення № 1 до додатку № 6 до контракту ПрАТ ,,СУХА БАЛКА та DUFERCO SA внесено зміни до п.7.2 розд.7 ,,Базова ціна для поставки в квітні, травні та червні 2021 року та погоджено зокрема, то, що ціна товару, що постачається продавцем у квітні/травні 2021 року і аж до 20 червня (відповідно до дати накладної), встановлено за метричну тонну в сухій вазі, на основі вмісту заліза 60% і становить 138,49 дол. США.

15.05.2021 відправлено зі станції РОКУВАТА ПРИДН до станції призначення ІЗМАІЛ (експ.) ОД., одержувач ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» вантаж насипом: руда залізна агломераційна (аглоруда). Fe-60% волога -4%. Власні вагони.. Маса вантажу визначена вантажовідправником на вагонних вагах (150 т.). Заводський № СВ-150000 В/2 150. Правильність внесених відомостей підтверджено вагарем Молосілко А.Г. 15.05.2021р. о 17:16 год.

Даний факт підтверджується на підставі залізничної накладної №47896428 завантажив вантаж. (а.с. 9)

У графі 7 залізничної накладної №47896428 «Заяви відправника» містяться відомості, які зазначені вантажовідправником «згідно контракту №2020-№2020-DSA-17012020 від 27.01.2020р. Для вивезення водним транспортом у Сербію : порт Smederevo, Serbia для одержувача HBIS GROUP SERBIA IRON I STEEL D.O.O. BELGRAD, BULEVAR MIHAJLA PUPINA 6, BELGRADE-NEW BELGRADE, 11 000 BELGRADE, SERBIA Для вивезення водним транспортом у Сербію.

На зворотній сторінці залізничної накладної №47896428 наявний переуступний напис за підписом директора ДП «Ізмаїльський МТП» Андрія Єрохіна та головного бухгалтера ДП «Ізмаїльський МТП» Галини Рачкової, який засвідчений печаткою, про надання права ПрАТ «СУХА БАЛКА» на пред`явлення претензії та позову.

19.05.2021 року спірний вагон з вантажем (руда залізна) надійшов на станцію призначення ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», який прийнято 19.05.2021р., що підтверджується відповідною відміткою у графі 53 накладної № 478964285

Також судом встановлено, що 19.05.2021р. після прибуття вагону на станцію призначення, за участю начальника станції Бабійчук Б.В., ДСЗМ Ніколаєва А.Є., комерційного агента Переверзева С.Ф., представника ДП «Ізм МТП» Котляревської О.В. складено Комерційний акт №404503/57 від 19.05.2021р. (форма ГУ-22), в якому встановлено, що вагон №55120463 вантажопідйомністю 70,0 т., який прибув 19.05.2021р. контейнер з поїздом №1607 без охорони та без пломб. Вагон у технічному стані виявився справним, про що складено акт №10 від 19.05.2021р. Вантаж завантажено засобами відправника, маса вантажу при завантаженні визначена відправником на вагонних вагах (150т).

В комерційному акті в розділі Д. Опис виявленого із зазначенням кількості недостачі або надлишку вказано, що при комісійному переважуванні на підставі АЗФ ГУ-23 №1895 ст. Ізмаіл Од. від 19.05.2021р. на справних 150 т. тензометричних вагонних вагах №005 (повірка 03.03.2021р.) по відправці зазначеній на звороті цього акту за документом значиться нетто 70000 кг, тара 23600 кг, вага брутто не зазначена, фактично виявилось брутто 91750 кг, тара 23600 кг, нетто 68150 кг, що менше документу на 1850 кг. Навантаження у вагоні холмоподібне, нижче бортів на 1000-1200 мм. По середині над 1-2-3 люками воронкоподібне заглиблення довжиною 2000 мм., шириною 600 мм, глибина до пола вагона. Маються залишки вантажу на хребетовій та поперечній балках. Течі по ст. Ізмаїл нема. Вагон технічно справний, про що складений акт №10 від 10.05.2021р. В вагоні нещільне прилягання 2-го люку до хребтової балки: зазор довжиною 400 мм, шириною 30 мм, нещільне прилягання 3-го люку до хребтової балки: зазор довжиною 500 мм, шириною 20 мм. При переважуванні були присутні ДСЗМ Ніколаєва А.Є., агент комерційний Переверзева С.Ф., представник ДП «Ізм МТП» Котляревська О.В. Переважування проводилось двічі, недостача підтвердилась.

Претензією вих. №69.1/1782 від 02.09.2021 ПрАТ «СУХА БАЛКА» вимагало АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" перерахувати на поточний рахунок Приватного акціонерного товариства СУХА БАЛКА суму нестачі вантажу на загальну суму 4 400,45 грн.

Відповіддю на претензію від 29.09.2021р. позивача, АТ "Українська залізниця" повідомлено, що вказана претензія розглянута та задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 31 Статуту залізниць України придатність вагоні для перевезення вантажу в комерційному відношенні визначається відправником, якщо завантаження здійснюється його засобами. Відповідно до залізничної накладної навантаження проведене засобами вантажовідправника. Згідно з комерційним актом ф.ГУ-22 станції Ізмаїл від 19.05.2021 №404503/57 та актом про технічний стан вагона ф. ГУ-106 станції Ізмаїл від 19.05.2021 №10, вагон №55120463 технічно справний, втрата вантажу сталася з причини нещільного прилягання 2 люка до хребтової балки, у разі чого виникла щілина 400 мм х 30 мм, нещільне прилягання 3-го люка до хребтової балки-зазор 500 мм х 20 мм. Втрата вантажу можлива. Вантажовідправник не прилягання люків до завантаження бачити міг, але відповідних заходів не прийняв. На підставі вище зазначеного, повертаються документи: оригінал залізничної накладної №47896428, оригінал комерційного акта №404503/57, копія наказу №4139-Д від 31.08.2021, копія доповнення №1 Додатку №6 до Контракту №2020-DSA-17012020 від 27.01.2020.

За твердженням відповідача, вагон був в технічному справному стані, а втрата вантажу відбулась у зв`язку з недотримання правил перевезення сипчастих грузів.

Відповідачем надано до суду акт №10 про технічний стан вагона (контейнера) від 19.05.2021.

У зв`язку з несплатою відповідачем вартості втраченого вантажу, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вартості недостачі вантажу у вагоні №55120463 в розмірі 4 400, 45 грн.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК).

Приписами ч. ч. 1 - 3 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються кодексами, законами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань (ч.5 ст.307 ГК України).

Згідно із ч.3 ст.909 ЦК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, Статут залізниць України (далі Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (далі залізничні під`їзні колії) (ст. 3 Статуту).

Відповідно до статті 6 Статуту накладна основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача.

Відповідно до п. 1.2 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 №138), накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та Залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем.

За ч. 1 статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Отже, за змістом статті 307 ГК України, статті 909 ЦК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі, зокрема, шляхом складення транспортної накладної.

З огляду на матеріали справи вбачається, що 15.05.2021 Приватним акціонерним підприємством СУХА БАЛКА відправлено зі станції РОКУВАТА ПРИДН до станції призначення ІЗМАІЛ (експ.) ОД., одержувач ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» вантаж насипом: руда залізна агломераційна (аглоруда), даний факт підтверджується залізничною накладною №47896428 (а.с. 9), що міститься у матеріалах справи.

Вище згадана накладна, була підписана електронним цифровим підписом касиром товарним ОСОБА_1 (графа 38), електронним цифровим підписом приймальником поїздів 4 розряду (учень) ОСОБА_2 (графа 46) та підтверджено електроним цифровим підписом правильність внесених відомостей вагар Моросілкою Анастасією Генаддіївною (графа 55) .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що між Приватним акціонерним товариством СУХА БАЛКА та Акціонерним товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" був укладений договір перевезення вантажу.

Згідно з вимогами ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків (ст.ст. 610, 611 ЦК України)

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Приписами ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з п. 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Згідно з частиною 2 ст. 308 ГК України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Відповідно до ст. 110 Статуту Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі іншому підприємству згідно з Правилами видачі вантажів.

Статтею 113 Статут залізниць України передбачено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

У відповідності до ст.ст. 114, 115 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Згідно зі ст. 127 Статуту залізниця несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення багажу, вантажобагажу, а також за прострочення його доставки, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування, пошкодження, прострочення відбулися не з її вини.

Статтею 111 Статуту передбачені випадки, за яких залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу, зокрема, у разі коли вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також, якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення.

При цьому, згідно зі статтею 8 Статуту залізниць перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться у вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України

Частиною 1 ст. 31 Статуту залізниць України передбачено, що Залізниця зобов`язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери.

Відповідно до ст.52 Статуту на станціях призначення Залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі, зокрема, прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача у розмірах, передбачених Правилами.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Статтею 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Для засвідчення, зокрема, невідповідності маси вантажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт. Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів мають: у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу: одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Якщо у складанні комерційного акту відмовлено, замість нього подається документ, що підтверджує скаргу про цю відмову (ст. 130 Статуту).

З огляду на матеріали справи вбачається, що на станції призначення ІЗМАЇЛ (ЕКСП.) Од було виявлено невідповідність фактичної маси вантажу з масою вантажу, яка зазначена вантажовідправником у накладній, що в подальшому було складено комерційний акт №404503/57 від 19.05.2021, в якому зафіксовано недостачу вантажу на 1850 кг та зазначено про наявність воронкоподібного заглиблення довжиною 2000 мм, шириною 600 мм, глибиною до пола вагону.

Відповідно до п.10 Правил складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Комерційний акт підписано належними особами згідно з п.10 вищезазначених Правил - від Залізниці начальником станції, комерційним агентом станції, а також представником одержувача.

Колегія суддів дійшла висновку, що Комерційний акт №404503/57 від 19.05.2021 року складено відповідно до правил складання актів затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2022 № 334, він є належним та допустим доказом на підтвердження обставин виявлення недостачі вантажу.

Згідно із п.1 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 № 542 (надалі Правила №542), у вагонах відкритого типу (на платформах, у напіввагонах і т. ін.) допускається перевезення вантажів, зазначених у додатку. Кам`яне вугілля, кокс, торф, руда і рудні концентрати, мінеральні будівельні матеріали (глина, щебінь тощо) перевозяться, як правило, у напіввагонах. Вантажі, пойменовані та не пойменовані в додатку до цих Правил, можуть перевозитись у вагонах відкритого типу в разі застосування відправниками засобів пакування (м`які контейнери, спеціалізовані контейнери, ящики та інші засоби упаковки або тари, маса брутто яких більше 500 кг) або навалом/насипом з використанням вагонного вкладиша, якщо такий спосіб перевезення допускається стандартом або технічними умовами на продукцію.

Відповідно до п.12.1 Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996р. №411 (зі змінами), забороняється випускати в експлуатацію і допускати до руху в поїздах рухомий склад, у тому числі спеціальний рухомий склад, що має несправності, які загрожують безпеці руху, порушують охорону праці, а також ставити в поїзди вантажні вагони, стан яких не забезпечує збереження вантажів, що перевозяться. Вимоги до технічного стану рухомого складу, порядок його технічного обслуговування і ремонту, а також відправлення його на заводи та депо для ремонту визначаються Державною адміністрацією залізничного транспорту України.

Так, за приписами п.2.1 Правил комерційного огляду поїздів та вагонів усі вагони, які прибувають і відправляються із станції, де розташований пункт комерційного огляду (ПКО) оглядаються з метою виявлення та усунення несправностей, що загрожують збереженню вантажів.

Відповідно до параграфу 1 Технічних умов розміщення та закріплення вантажів на відкритому рухомому складі, правильність розміщення та закріплення вантажів перевіряє залізниця.

Згідно із п.28 Правил приймання вантажів до перевезення встановлено вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у т.ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

Залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення (ст.24 Статуту Залізниць України).

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано сторонами, що під час перевезеннях, як вантажовідправником, так і залізницею під час завантаження та після завантаження не було зроблено жодних письмових зауважень, щодо непридатності вагону (в комерційному та технічному відношенні) для перевезення вантажу - залізної руди навалом у вагонах відкритого типу. Не було зауважень залізниці і до якості здійсненого відправником завантаження.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити, що відповідно до пункту 28 Правил приймання вантажів до перевезення та параграфу 1 Технічних умов розміщення та закріплення вантажів, після завантаження залізної руди на відкритому рухомому складі, зазначені у спірних накладних вагони мали бути перевірені працівниками залізниці.

Відповідач не був позбавлений можливості здійснити контрольне зважування вагону в порядку ст.24 Статуту залізниць України, а тому, на переконання суду, відповідач після проставлення відповідної відмітки в залізничній накладній, взяла на себе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу, а також підтвердила, що саме вона несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу.

Залізниця не склала Акт загальної форми ГУ-23 щодо наявності несправностей у вагонах, отже у нього були відсутні зауваження до вагонів як комерційному так і технічному відношенні.

Норми Статуту передбачають, що в разі завантаження вантажу у технічно несправні вагони або вагони, непридатні для перевезення даного виду вантажів, перевізник був зобов`язаний відмовитись від приймання вантажу до перевезення.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", після проставлення відповідної відмітки залізничних накладних, взяла на себе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу, а також підтвердила, що саме вона несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 п.27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто; при видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2% маси, зазначеної в перевізних документах, а саме: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0-6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокро солона; тютюн; м`ясо свіже; 1,5 % маси, зазначеної в перевізних документах, а саме: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 1% маси, зазначеної в перевізних документах, а саме: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`які всякі; 0,5% маси всіх інших вантажів; норми недостачі або надлишку маси вантажів розраховуються: від маси брутто - для вантажів, які перевозяться в тарі й упаковці; від маси нетто - для вантажів, які перевозяться без тари й упаковки.

Проте відповідачем не надано до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження обстави, що звільняють його від відповідальності за втрату чи псування вантажу та матеріалами справи підтверджується, що саме відповідач несе відповідальність за втрату вантажу у вагоні №55120463.

У п.1 доповнення №1 Додатку №6 до контракту №2020-DSA-17012020 від 27.01.2020 року встановлено, що ціна за метричну тонну в сухій вазі, на базі вмісту заліза 60 відсотків становить 138, 49 дол. США.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що він здійснено арифметично правильно згідно з яким вартість втраченого вантажу становить 4 400,45 грн., встановлено відповідність цього розрахунку вартості вантажу (138,49 доларів США * 27,63 грн. курс валют НБУ станом на 15.05.2021), яка встановлена у п.1 доповнення №1 Додатку №6 до контракту №2020-DSA-17012020 від 27.01.2020, із врахуванням при цьому 1% норми природної втрати вантажу.

Щодо посилань скаржника на норми законодавства, якими передбачено звільнення перевізника від відповідальності за втрату вантажу, що виникла внаслідок обставин, яким він не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Втрата вантажу під час перевезення є наслідком його незбереження, що свідчить про неналежне перевезення відповідачем вантажу позивача та є підставою для настання господарсько-правової відповідальності Залізниці, оскільки, саме перевізник вважається винним у нестачі вантажу, до тих пір, доки він не доведе належними доказами відсутність своєї вини у такій нестачі.

Апеляційний суд зазначає, що законодавством України встановлена презумпція вини перевізника, яка полягає у тому, що перевізник відповідає за збереження вантажу після прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата або пошкодження сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало, а саме сталися не з його вини. При цьому, презумпція вини перевізника за втрату, нестачу, псування й пошкодження вантажу є загальним для всіх видів транспорту і обов`язок доведення своєї невинуватості лежить саме на перевізнику.

Так, статтею ст. 110 Статуту передбачено, що Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству. Відповідно до ч. 1 ст. 314 Господарського кодексу України, яка кореспондується із ч.2 ст. 924 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 127 Статуту залізниць України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що переважному застосуванню підлягають саме норми статті 924 ЦК України в частині обов`язку доведення вини, оскільки зазначена стаття передбачає підстави звільнення перевізника від відповідальності.

Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. Такої правової позиці дотримується і Верховний Суд у постанові від 08.04.2019 у справі №905/96/17. Вказана правова позиція також узгоджується з раніше викладеною правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 23.03.2016 у справі №6-2086цс15.

Колегія суддів, погоджуючись з місцевим господарським судом, констатує, що відповідач не подав належні та допустимі докази про те, що недостача вантажу сталась не з його вини. Жодних доказів того, що недостача вантажу сталась з вини інших осіб або з незалежних від відповідача причин, суду також не надано.

Тому, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було правильно застосовані положення матеріального права, якими встановлена презумпція вини перевізника, у зв`язку з нестачею вантажу.

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі не неврахування судом судової практики у подібних правовідносинах постанови ВС від 16.05.2018р у справі №905/858/17, судова колегія зазначає наступне

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19, подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі №923/682/16.

Отже, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Стверджуючи про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, відповідач посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі №905/858/17.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на постанову від 08.05.2018, оскільки у вищезазначеній справі предмет спору та обставини справи є відмінними від справи №916/3398/21 - у справі, що розглядається Залізниця перевозила насипом залізну руду, в той час як у справі №905/858/17 предметом перевезення Залізницею були окатиші залізорудні.

Колегія суддів критично ставить до тверджень відповідача, що неприйняття Додатку №6 позбавило його можливості належного захисту в судовому процесі за відсутності належних доказів щодо фракції завантаженого вантажу, оскільки відповідно до ч.2 ст.91 ГПК всі письмові докази подаються в оригінали або належним чином засвідченій копії, проте з огляду на вказаний вище додаток вбачається, що він поданий копією та жодним чином не засвідчений.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянт не був позбавлений подати повторно Додаток №6 до суду першої інстанції або інші належні докази впливу на вантаж та вагони з боку позивача чи інших сторонніх осіб з часу подання вагонів, а відтак, доводи відповідача щодо причини нестачі внаслідок вини позивача не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який перевіривши зроблені позивачем розрахунки вартості недостачі вантажу за спірним перевезенням у вагоні №55120463, відповідно до залізничної накладної, правомірно встановив їх відповідність вимогам законодавства.

Розмір збитків відповідачем не спростований.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні у справі докази в сукупності підтверджують ту обставину, що позивач документально підтвердив понесені ним збитки під час перевезення відповідачем вантажу, а тому, господарський суд дійшов до правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості втраченого вантажу у розмірі 4 400,45 грн.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства СУХА БАЛКА про стягнення збитків в сумі 4 400, 45 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Аналізуючи повноту дослідження судом першої інстанції обставин справи та обґрунтування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримано обов`язок щодо надання оцінки аргументам учасників справи, що відносяться до предмету спору, та не вбачає порушення останнім норм процесуального права, в частині надання оцінки доводам позивача. До того ж, у оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.

Колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК).

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Отже, оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 11.02.2022 у справі №916/3398/21 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" - залишенню без задоволення

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.02.2022 у справі №916/3398/21 залишити без змін.

Матеріали справи №916/3398/21 повернути до Господарського суду Одеської області.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Діброва Г.І.