ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2022 р. Справа№ 910/16519/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання: Дерій В.В.

за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання

від позивача: Радтке О.Д. (за межами суду);

від відповідача: Тетарчук І.В.;

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022, повний текст рішення складено 11.04.2022

у справі № 910/16519/21 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Трейд"

про визнання арбітражної угоди такою, що не може бути виконана та недійсною

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Закрите акціонерне товариство "SCT Lubricants" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Трейд" про визнання арбітражної угоди такою, що не може бути виконана та недійсною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що арбітражне застереження, яке викладено у п. 10.5 Контракту не може бути виконано у зв`язку з відсутністю такого органу, як Арбітражний суд м. Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21 у задоволенні позову відмовлено повністю. Витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.

Рішення мотивоване тим, що як вбачається з аналізу умов пунктів 10.5 та 10.6 Контракту, очевидним є укладення між сторонами арбітражної угоди, викладеної в означених пунктах Контракту з огляду на узгодження сторонами про передачу спорів на розгляд до арбітражного суду - Арбітражного суду в м. Києві і застосуванням регламенту Арбітражного суду, мови судочинства - російська, складу суду - з трьох суддів, із правом кожної зі сторін призначити одного суддю з числа суддів Арбітражного суду. У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що при передачі спорів на розгляд господарського суду, сторони прав на вибір мови, складу суду позбавлені, оскільки означене б суперечило встановленому порядку здійснення судочинства у господарських судах, в зв`язку з чим, суд відхиляє посилання позивача на обставин, що до 2001 року в Україні арбітражні суду існували в системі державної судової системи, і після були перейменовані в господарські суди, що за доводами позивача могло свідчити про узгодження сторонами про передачу спорів саме до державних судів. Таким чином, укладена сторонами арбітражна угода свідчить про намір сторін врегулювання усіх спорів й розбіжностей шляхом передачі їх на розгляд у арбітражний суд, а також містить умову щодо місця такого арбітражного суду - у м. Києві.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Закрите акціонерне товариство "SCT Lubricants" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21, задовольнивши позов повністю.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, розглядаючи справу, суд першої інстанції помилково встановив безальтернативність вирішення спорів між сторонами Контракту саме МКАС при ТПП, суд не звернув уваги на наведений позивачем у відповіді на відзив перелік інших найвідоміших міжнародних арбітражних судів, кожний з яких розглядає міжнародні комерційні спори за правилами свого Регламенту та може проводити арбітражний розгляд у місті Києві, якщо сторони зазначили про це у Контракті. Як приклад, позивачем був наведений Міжнародний комерційний арбітражний суд при Європейській арбітражній палаті (ЕАС) з офіційним представництвом у м. Києві.

Скаржник зазначає, що як регламент МКАС при ТПП, так і Регламент МКАС при Європейській арбітражній палаті дозволяють розглядати спір на мові, вказаній у контракті, в тому числі на російській, мають ті ж самі повноваження щодо розгляду спорів між сторонами, що спростовує висновок суду про функціонування у м. Києві лише одного арбітражного суду, якому підвідомчі спори з Контракту.

На думку скаржника, висновок суду, що спірними умовами Контракту сторони домовились та визначили місце проведення арбітражу у м. Києві не відповідає дійсним обставинам справи.

Скаржник вважає, що при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: ст.ст. 1, 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", п. 2 Положення про Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України.

Скаржник зазначає про те, що не можна визнати умови договору узгодженими сторонами, якщо такі умови унеможливлюють різноманітне тлумачення їх сторонами.

Також скаржник зазначає про те, що висновок суду про те, що сторони під Арбітражним судом м. Києва мали на увазі саме МКАС при ТПП України, не відповідає матеріальному праву України щодо тлумачення умов договору, а саме: статтям 213 та 637 ЦК України.

На думку скаржника, при вирішення справи судом порушені процесуальні норми ст.ст. 86, 238 ГПК України щодо правил оцінки доказів та викладання в мотивувальній частині судового рішення мотивів відхилення або прийняття судом доказів, поданих сторонами у справі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що враховуючи норми Закону № 4002-ХІІ та погоджені сторонами умови Контракту п.п. 10.5. та 10.06, очевидним є намір сторони Контракту передати визначені в арбітражному застереженні спори саме на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу з місцезнаходженням у м. Києві.

Відповідач зазначає про те, що у п. 10.5 Контракту сторони не визначали конкретну назву арбітражу, а обмежились лише загальним терміном "Арбітражний суд", оскільки вказівка на конкретну назву суду могла б призвести в майбутньому до неточностей трактування даної умови Контракту у разі ліквідації такого суду на момент виникнення спору. Крім того, таке формулювання не суперечить вимогам ст. 2 Закону № 4002-ХІІ і в цьому ж пункті сторони погодили місце проведення арбітражу, а саме: "в м. Києві", що дозволяє встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи. А положення п. 10.6 визначають інші положення, які дозволяють встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким май здійснюватися арбітражний розгляд.

Також відповідач зазначає про те, що згідно із ст. 2 Регламенту МКАС при ТПП України у всіх випадках, коли сторони домовилися про розгляд спору відповідно до цього Регламенту, але не зазначили арбітражну установу або неточно/неповно зазначили найменування МКАС, вважається, що сторони погодилися на передачу спору на розгляд МКАС.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21. Призначено справу № 910/16519/21 до розгляду у судовому засіданні 30.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2022 заяву представника Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants"про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

На підставі ст. 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 відкладено розгляд апеляційної скарги Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі №910/16519/21 на 10.08.2022.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, введення воєнного стану в Україні, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/16519/21 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 10.08.2022 (поза межами суду) підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21 та повністю задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.08.2022 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі № 910/16519/21 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01 лютого 2012 року між Закритим акціонерним товариством "SCT Lubricants" (далі - продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніка-Трейд" укладено Контракт № К/12УКР-01 (далі - Контракт), за умовами якого продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити на умовах цього Контракту готові мастила та матеріали, антифризи, автомобільні запчастини, засоби по догляду за автомобілями, рекламну продукцію та інш. (далі - товар).

Відповідно до п. 10.5 Контракту усі спори й розбіжності, які можуть виникнути між сторонами з умов цього Контракту або в зв`язку з ним, якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів підлягають передачі на розгляд і остаточне вирішення в Арбітражному суді в м. Києві.

Пунктом 10.6 Контракту сторони узгодили, що в процесі розгляду та вирішення спорів буде застосовуватися право України і регламент Арбітражного суду; склад суду буде складатися з трьох суддів, кожна зі сторін має право призначити одного суддю з числа суддів Арбітражного суду. Мова судочинства - російська. Мито та арбітраж сплачується стороною, що програла.

Цей Контракт набуває чинності з моменту його підписання і дійсний до 31.12.2018, у фінансовому відношенні - до проведення всіх взаєморозрахунків (п. 11.1 Контракту в редакції Додаткової угоди № 12 від 18.12.2017).

У відповідності до п. 11.2 Контракту після закінчення терміну дії цього контракту, при наявності взаємної згоди і після узгодження взаєморозрахунків сторін, термін його дії може бути продовжений ще на аналогічний період.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що відповідач вважає пункти 10.5 та 10.6 Контракту арбітражним застереженням, а тому звернувся до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України з позовною заявою, не зважаючи на те, що на думку позивача, зміст положень п. 10.5 та п. 10.6 Контракту не можуть бути виконаними та підлягають визнанню недійсними, оскільки означені положення не містять очевидної вимоги, яка передбачає намір сторін розглядати спір в Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, а також не містять вказівки на застосування Регламенту Міжнародного комерційного суду при Торгово-промисловій палаті України, а отже не є чітким та таким, що може бути виконане, а тому не є ефективним.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначає, що посилання в контракті на Арбітражний суду міста Києва недостатньо для того, щоб зробити висновок проте, що цей спір підлягає вирішенню саме МКАС при ТПП, з урахуванням обставин, що до 2001 року в Україні арбітражні суду існували в системі державної судової системи, і після були перейменовані в господарські суди.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що із норм Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та умов Контракту, які узгоджуються між собою, є очевидним намір сторін Контракту передати визначені в арбітражному застереженні спори саме на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу з місцезнаходженням у м. Києві.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позивач обґрунтовуючи свої посиланням на практику Верховного Суду в аналогічних справах, вибірково цитує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28.08.2018 у справі № 906/493/16, оскільки у згаданому вище рішенні Велика Палата Верховного Суду зазначила наступний висновок "… - суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.".

Відповідач зазначає, що згідно ст. 2 Регламенту МКАС при ТПП України у всіх випадках, коли сторони домовилися про розгляд спору відповідно до цього Регламенту, а не зазначили арбітражну установу або неточно/неповно зазначили найменування МКАС, вважається що сторони погодилися на передачу спору на розгляд МКАС. При цьому, у п. 10.6 Контракту сторони погодили, що в процесі розгляду та вирішення спорів буде застосовуватися право України і регламент Арбітражного суду, порядок формування складу Арбітражного суду, кількісний склад арбітрів, мову арбітражного розгляду, право, яке буде застосовуватись, а у п. 10.5 визначили місце арбітражу, що повністю узгоджується з ст. 30, 31, 39, 40, 41 Регламенту МКАС при ТПП України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У разі ж якщо сторони згоди щодо укладення договору не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання арбітражної угоди, викладено у п. 10.5 та п. 10.6 розділу 10 "Рекламації. Вирішення спорів" Контракту № К/12УКР-1 від 01.02.2012, укладеного між сторонами такою, що не може бути виконана та недійсною, в обґрунтування якої зазначив, що арбітражне застереження, яке викладено у п. 10.5 Контракту не може бути виконано у зв`язку з відсутністю такого органу, як Арбітражний суд м. Києва.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітраж - будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України (додатки N 1 і N 2 до цього Закону).

Згідно із ст. 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" Арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Арбітражна угода укладається в письмовій формі. Угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо вона міститься в документі, підписаному сторонами, або укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням інших засобів електрозв`язку, що забезпечують фіксацію такої угоди, або шляхом обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна із сторін стверджує наявність угоди, а інша проти цього не заперечує. Посилання в угоді на документ, що містить арбітражне застереження, є арбітражною угодою за умови, що угода укладена в письмовій формі і це посилання є таким, що робить згадане застереження частиною угоди.

Відповідно до ст. 10 та ч. 2 ст. 11 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" сторони можуть за власним розсудом визначати кількість арбітрів. Якщо сторони не визначать цієї кількості, то призначаються три арбітри.

Сторони можуть за власним розсудом узгодити процедуру призначення арбітра чи арбітрів за умови дотримання положень пунктів 4 і 5 цієї статті.

Сторони можуть на свій розсуд домовитись про місце арбітражу. В разі відсутності такої домовленості місце арбітражу визначається третейським судом з урахуванням обставин справи, включаючи фактор зручності для сторін (ч. 1 ст. 20 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж").

У відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" сторони можуть на свій розсуд домовитись про мову чи мови, які використовуватимуться в арбітражному розгляді. В разі відсутності такої домовленості третейський суд визначає мову або мови, які повинні використовуватися під час розгляду. Така домовленість або визначення, якщо в них не обумовлено інше, стосуються будь-якої письмової заяви сторони, будь-якого слухання справи та будь-якого арбітражного рішення, постанови чи іншого повідомлення третейського суду.

У пункті 113 Керівництва Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській конвенції 1958 року зазначається, що відносно арбітражної угоди судами визнавалося, що вона не може бути виконана, якщо арбітражна угода мала "патологічний характер", головним чином у наступних випадках: і) якщо положення арбітражної угоди були складені нечітко і не містили достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду, та іі) якщо в арбітражній угоді призначалася арбітражна установа, яка не існує. Але суди також можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражного розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. Переважне право повинно віддаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку.

У постанові від 28.08.2018 у справі № 906/493/16 Велика Палата Верховного Суду вказала (п. 34 постанови), що "суд має тлумачити незначні помилки та неточності в назві арбітражних установ, що передбачені в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу. Але вирішення питання про виконуваність чи невиконуваність арбітражної угоди у зв`язку з наявністю помилок у найменуванні арбітражної установи є дискрецією суду, який ухвалює рішення з урахуванням усіх обставин справи".

Разом з цим, цією ж постановою Велика Палата Верховного Суду (п. 37 постанови) уточнила (доповнила) висновок Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16, зокрема, таким висновком: "суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору".

Таким чином, суд має тлумачити незначні помилки та неточності у назві арбітражних установ, зазначених в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу. Однак, вирішення питання про можливість/неможливість виконання арбітражної угоди у зв`язку з наявністю помилок у найменуванні арбітражної установи є дискрецією суду, який ухвалює рішення з урахуванням усіх обставин справи.

Зазначені принципи закладені, як у міжнародному, так і національному законодавстві. При цьому арбітражна угода є передумовою для передачі спору між сторонами для вирішення визначеній ними арбітражній установі, а також його розгляду за правилами і в порядку, встановленому в цією установою або визначеному за договором між сторонами.

Арбітражна угода за своєю правовою природою є автономною по відношенню до інших умов договору та повинна розглядатись незалежно від їх виконання. Проте, арбітражна угода не може розглядатись як імунітет від регулювання державою відносин, що пов`язані з укладанням та виконанням договорів, або як спосіб уникнення від вирішення спорів, що виникають між сторонами (правові висновки аналогічного змісту викладені у пунктах 4.20, 4.21 та 4.22 постанови Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 916/2591/16).

Так, відповідно до п. 10.5 Контракту усі спори й розбіжності, які можуть виникнути між сторонами з умов цього Контракту або в зв`язку з ним, якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів підлягають передачі на розгляд і остаточне вирішення в Арбітражному суді в м. Києві, а відповідно до п. 10.6 Контракту сторони узгодили, що в процесі розгляду та вирішення спорів буде застосовуватися право України і регламент Арбітражного суду; склад суду буде складатися з трьох суддів, кожна зі сторін має право призначити одного суддю з числа суддів Арбітражного суду. Мова судочинства - російська. Мито та арбітраж сплачується стороною, що програла.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що як вбачається з аналізу умов пунктів 10.5 та 10.6 Контракту, очевидним є укладення між сторонами арбітражної угоди, викладеної в означених пунктах Контракту з огляду на узгодження сторонами про передачу спорів на розгляд до арбітражного суду - Арбітражного суду в м. Києві і застосуванням регламенту Арбітражного суду, мови судочинства - російська, складу суду - з трьох суддів, із правом кожної зі сторін призначити одного суддю з числа суддів Арбітражного суду.

Тобто, укладена сторонами арбітражна угода свідчить про намір сторін врегулювання усіх спорів й розбіжностей шляхом передачі їх на розгляд у арбітражний суд, а також містить умову щодо місця такого арбітражного суду - у м. Києві.

Щодо не зазначення сторонами повного найменування арбітражного суду, колегія суддів апеляційного господарського суду також погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що відповідно до п. 2 Положення про Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України (Додаток № 1 до Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж") визначено, що до Міжнародного комерційного арбітражного суду можуть за угодою сторін передаватись на вирішення: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, які виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін спору знаходиться за кордоном, а також: спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Зовнішньоекономічні відносини, спори з яких можуть бути передані на вирішення Міжнародного комерційного арбітражного суду, стосуються, зокрема, відносин купівлі-продажу (поставки) товарів, виконання робіт, надання послуг, обміну товарами та/чи послугами, перевезення вантажів і пасажирів, торгового представництва і посередництва, оренди (лізингу), науково-технічного обміну, обміну іншими наслідками творчої діяльності, спорудження промислових та інших об`єктів, ліцензійних операцій, інвестицій, кредитно-розрахункових операцій, страхування, спільного підприємництва та інших форм промислової і підприємницької кооперації.

Пунктом 12 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

В свою чергу, позивач у справі - Закрите акціонерне товариство "SCT Lubricants", який є і стороною арбітражної угоди, є нерезидентом України, а відтак і такий спір не може бути переданий на розгляд третейського суду.

Отже, оскільки з огляду на предметну та суб`єктну юрисдикції спорів, які можуть виникнути між сторонами з умов цього Контракту або в зв`язку з ним, та функціонування у м. Києві лише одного арбітражного суду, якому підвідомчі такі спори, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що сторонами узгоджено у арбітражній угоді та визначено про передачу таких спорів саме на розгляд Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України.

Суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди; суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16.

Суд має тлумачити незначні помилки та неточності в назві арбітражних установ, що передбачені в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу. З урахуванням усіх обставин справи суди можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражного розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. Переважне право повинно віддаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у

справі № 766/19814/17.

Так, представник відповідача у судовому засіданні зазначив про те, що у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України вже розглянуто справу за укладеним контрактом та за участю Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Трейд" і за результатом прийнято рішення.

Твердження скаржника про помилковість встановлення безальтернативності вирішення спорів між сторонами Контракту саме МКАС при ТПП України і, як приклад, посилання на наявність Міжнародного комерційного арбітражного суду при Європейській арбітражній палаті (ЕАС) у якому є офіційне представництво в Україні, є безпідставним, оскільки за змістом Контракту відсутня умова про передання спору до офіційного представництва арбітражних судів у м. Києві.

Скаржником не надано доказів функціонування у місті Києві інших арбітражних судів, окрім Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, якими би за суб`єктним та предметною юрисдикцією були підвідомчі спори, які випливають із Контракту, укладеного між сторонами.

Слід зазначити про те, що згідно із додатком № 1 до Закону № 4002-ХІІ, яким затверджено Положення про МКАС при ТПП України" Торгово-промислова палата України затверджує Регламент Міжнародного комерційного арбітражного суду Регламент Міжнародного комерційного арбітражного суду, а згідно із ст. 2 Регламенту МКАС при ТПП України у всіх випадках, коли сторони домовилися про розгляд спору відповідно до цього Регламенту, але не зазначили арбітражну установу або неточно/неповно зазначили найменування МКАС, вважається, що сторони погодилися на передачу спору на розгляд МКАС.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає підстав для визнання арбітражного застереження таким, що не може бути виконане і недійсним та підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "SCT Lubricants" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 у справі № 910/16519/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/16519/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 08.09.2022, після виходу судді Гаврилюка О.М. із відпустки..

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич