ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2022 р. Справа№ 910/14152/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Владимиренко С.В.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Заборовській А.О.

за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу «Рівненської атомної електричної станції»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021, повний текст складено та підписано 23.11.2021

у справі № 910/14152/21 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІВА-ТРЕЙД"

до Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 621 296,10 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІВА-ТРЕЙД" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - відповідач) про стягнення 621 296,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 53-122-01-21-10326 від 08.02.2021, внаслідок чого виник борг у сумі 621 296,10 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/14152/21 позовні вимоги задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 121 296,10 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІВА-ТРЕЙД" заборгованість в сумі 500 000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 9 319 грн 46 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу «Рівненської атомної електричної станції» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/14152/21 скасувати в частині стягнення з відповідача суми судового збору у розмірі 9 319 грн 46 коп. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким по новому розподілити між сторонами судові витрати; просить задовольнити клопотання про застосування приписів ч. 1 ст. 130 ГПК України та повернути позивачу 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Скаржник посилається на порушення судом першої інстанції частини 1 статті 130 ГПК України та пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», а також частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Скаржник стверджує, що судове рішення в частині розподілу судових витрат прийнято з порушенням частини дев`ятої статті 129 та частини першої статті 130 ГПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», з огляду на те, що судом безпідставно застосовано дані норми, оскільки не встановлено факту неправильних дій відповідача при виникненні спору. За твердженням скаржника, в даному випадку підлягала застосуванню норма частини першої статті 130 ГПК України відповідно до якої у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Крім того вказує на право позивача щодо повернення судового збору за його заявою в частині витрат стосовно частини позовних вимог провадження у якій закрито.

Таким чином, за твердженням скаржника, розподілятись судовий збір має щодо тієї частини вимог щодо яких ухвалено рішення по суті, але які визнані відповідачем.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14152/21 та невідкладено надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. 29.12.2021 матеріали справи №910/14152/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу «Рівненської атомної електричної станції» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/14152/21. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 21.02.2022 о 14:20 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 16.02.2022. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, клопотань, пояснень, заперечень в письмовій формі до 16.02.2022. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

Надалі розгляд справи відкладався, зокрема до на 16.03.2022 о 15 год. 20 хв. У вказану дату розгляд справи не відбувся через введення воєнного стану.

Наказом Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2022, у зв`язку з можливістю здійснення повноважень суддів безпосередньо у приміщенні суду, відновлено здійснення судочинства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2022 повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 18.07.2022 о 14:30 год, а далі на 12.09.2022 о 14 год. 10 хв.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Явка представників учасників справи.

Позивач та відповідач до судового засідання не з`явилися. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст. 120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.

Водночас, у ході апеляційного розгляду справи позивач та відповідач подавали клопотання у яких просили здійснити розгляд справи без участі їх представників.

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 12.09.2022 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного апеляційного перегляду справи, розгляд скарги здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення у даній справі змінити, виходячи з такого.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

08.02.2021 між ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", від імені якого діяв відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція", (за договором - замовник) та ТОВ «ВІВА-ТРЕЙД» (за договором - постачальник) було укладено Договір поставки № 53-122-01-21-10326 (надалі - договір).

У пункті 2.2. договору визначено, що загальна сума договору (вартість продукції) складає 621 384,00 грн. Згідно з протоколом розбіжностей, підписаного сторонами до вказаного Договору поставки, сторони узгодили загальну суму договору в розмірі 621 296,10 грн. У п. 3.1 договору сторонами погоджено, що продукція поставляється в строк до 31.05.2021 року. У пункті 8.4. договору вказано, що датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позивач повністю виконав взяті на себе за Договором поставки № 53-122-01-21-10326 від 08.02.2021 зобов`язання та передав відповідачу обумовлений товар на суму 621 296,10 грн, що підтверджується товарно-транспортною накладною № 3964 від 16.04.2021 та видатковою накладною № 3964 від 16.04.2021.

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, що стало підставою для звернення позивача до суду для захисту свого порушеного права про стягнення боргу у сумі 621 296,10 грн.

Як свідчать матеріали справи, після направлення позивачем позову до суду (26.08.2021) відповідач визнав борг та частково сплатив суму заборгованості в загальному розмірі 121 296,10 грн, що підтверджується наданими суду платіжними дорученнями № 8693 від 26.08.2021 на суму 85,50 грн, № 9591 від 09.09.2021 на суму 5148,00 грн, № 9593 від 09.09.2021 на суму 2034,00 грн, № 11841 від 23.10.2021 на суму 50 000,00 грн, № 11994 від 26.10.2021 на суму 64028,60 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку що оскільки заявлена до стягнення сума боргу відповідачем сплачена після звернення позивача в суд з указаним позовом, предмет спору в цій частині між сторонами відсутній, то провадження у справі в частині вимог про стягнення 121 296,10 грн боргу відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України підлягає закриттю.

Отже, з наведеного вбачається, що на час винесення рішення, у відповідача існує перед позивачем заборгованість у розмірі 500 000,00 грн, які відповідач визнав та не заперечує. В цій частині суд вимоги позивача задовольнив повністю.

Суд першої інстанції, враховуючи те, що провадження у справі в частині вимог про стягнення 121 296,10 грн закрито, а в іншій частині позов про стягнення 500 000,00 грн задоволено, понесені по справі судові витрати відповідно до вимог ч.9 ст. 129 ГПК України поклав на відповідача повністю. Суд зазначив про те, що у даному випадку спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, а також врахував заперечення позивача проти закриття провадження у справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Так, причиною подання апеляційної скарги стала незгода ДП "НАЕК "Енергоатом" з рішенням суду саме в частині розподілу судового збору, зокрема покладення на відповідача повної суми судового збору (9 319 грн 46 коп.), сплаченого позивачем під час подання позовної заяви, з посиланням на те, що у даному випадку спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував факту визнання ним позову в частині основного боргу до розгляду справи по суті та часткової сплати боргу, а тому при розподілі судових витрат безпідставно не застосував положення частини 1 статті 130 ГПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», а також пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Тобто фактично суть порушеного у апеляційній скарзі питання стосується розподілу судового збору, сплаченого при поданні позову у зв`язку із визнанням боргу та частковою його сплатою.

Що стосується суті позовних вимог рішення суду першої інстанції відповідачем не оскаржено, відповідно враховуючи положення ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції перегляд рішення суду в цій частині не здійснює.

Переглянувши оскаржуване судове рішення у апеляційному порядку в частині розподілу судових витрат на підставі встановлених фактичних обставин справи, враховуючи визначені ГПК України межі такого перегляду, колегія суддів виходить із такого.

Як вбачається із матеріалів справи, спір заявлено про стягнення з відповідача 621 296,10 грн боргу. Після направлення позивачем позову до суду (26.08.2021) відповідач частково сплатив суму заборгованості в загальному розмірі 121 296,10 грн, що підтверджується наданими суду платіжними дорученнями № 8693 від 26.08.2021 на суму 85,50 грн, № 9591 від 09.09.2021 на суму 5148,00 грн, № 9593 від 09.09.2021 на суму 2034,00 грн, № 11841 від 23.10.2021 на суму 50 000,00 грн, № 11994 від 26.10.2021 на суму 64 028,60 грн.

Водночас, в ході розгляду спору 04.10.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній не заперечував факт отримання товару за договором поставки, а також визнав наявність боргу у заявленій в межах цього позову сумі (а.с. 63). Окрім цього зазначив про часткову оплату боргу.

Також у відзиві завлено клопотання про застосування положень статті 130 ГПК України та повернення позивачу 50% судового збору сплаченого при подачі позову, у зв`язку із визнанням відповідачем боргу.

08.10.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній підтвердив факт часткової сплати відповідачем боргу; а також заперечив проти закриття провадження та просив вирішити спір по суті, а також відшкодувати за рахунок відповідача всю суму судового збору. (а.с. 66)

Колегія суддів зазначає про необґрунтованість висновків суду першої інстанції та неправильне застосування норм процесуального права в частині розподілу судового збору з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції закрив провадження у справі в частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України (відсутній предмет спору), та, на підставі ч. 9 ст. 129 ГПК України, відповідно до якої у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, поклав сплату судового збору у повному обсязі на відповідача.

Клопотання відповідача про застосування положень частини 1 статті 130 ГПК України та повернення позивачу 50% судового збору сплаченого при подачі позову, у зв`язку із визнанням відповідачем боргу залишив поза увагою, правової оцінки не надав. Натомість застосував ч. 9 ст. 129 ГПК України.

Щодо вирішення питання розподілу судового збору в частині позовних вимог у яких закрито провадження у справі (121 296,10 грн).

У постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 903/181/19 викладено таку правову позицію: «лише висновок суду першої інстанції про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково свідчить про вирішення спору по суті розглянутих вимог. Натомість, у тому випадку, коли в резолютивній частині судового рішення зазначається про закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у зв`язку з відсутністю предмету спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, навіть якщо розгляд справи по суті закінчується ухваленням рішення суду, без постановлення відповідної ухвали, як окремого процесуального документа.

Відповідно, у такому разі (закриття провадження у справі щодо частини із заявлених вимог у резолютивній частині рішення) норма частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, не застосовуються і не може бути підставою для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі, в тому числі і щодо частини із заявлених вимог, за якою провадження було закрито.

Верховний Суд підкреслює, що у зазначеній нормі ГПК йдеться про здійснення розподілу судових витрат між сторонами у справі у разі вирішення спору по суті. Водночас, така норма не застосовується, якщо Закон України "Про судовий збір" у такому випадку передбачає повернення судового збору з Державного бюджету України.

Зокрема, у пункті 5 частини першої статті 7 цього Закону прямо встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях".

Подібний за змістом висновок щодо застосування приписів частини 9 статті 129 ГПК України, пункту 5 частини 1 статті 7 Закон України "Про судовий збір" викладений у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 22.05.2019 у справі № 904/9628/17, від 06.09.2021 у справі № 910/8775/20.

У цьому зв`язку також колегія суддів вважає необхідним зазначити і про таке.

Суд враховує, що одним із основних принципів господарського судочинства є диспозитивність, який зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог, а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.

Провадження у справі в частині 121 296,10 грн закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, у зв`язку із відсутністю предмета спору.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц зазначено, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) не є відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

У пункті 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на положення чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що у зв`язку із закриттям провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, позивач має право на повернення йому судового збору з Державного бюджету України у разі подання відповідного клопотання.

При цьому сама обставина того, що позивач заперечував проти закриття провадження у справі, не впливає на означене застосування норм чинного законодавства.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими твердження скаржника щодо неправильного застосування судом першої інстанції приписів частини 9 статті 129 ГПК України, висновок суду здійснено без урахування приписів пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Що стосується питання розподілу судового збору в частині позовних вимог, які розглянуто судом по суті та визнано відповідачем до розгляду справи по суті.

Стаття 46 ГПК України серед іншого передбачає, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Частиною третьою статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У статті 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат. Так, відповідно до частин першої та другої названої статті: у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Тобто частиною першою статті 130 ГПК України визначений саме порядок розподілу суми сплаченого судового збору у разі укладення мирової угоди, відмови позивача від позову чи визнання позову відповідачем у суді першої інстанції та обрахування суми яка підлягає поверненню.

Суд роз`яснює, що вказаними нормами встановлено питання повернення 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто у разі визнання позову відповідачем повністю. Наведені вище норми не передбачають можливості та порядку розрахунку судового збору у разі визнання відповідачем позову частково.

Як вбачається із відзиву на позову заяву відповідачем позов визнано повністю у заявленій сумі - 621 296,10 грн. Даний факт сторонами не заперечено.

Водночас, як було зазначено вище у відзиві на позову відповідачем завлено клопотання про застосування положень частини 1 статті 130 ГПК України та повернення позивачу 50% судового збору сплаченого при подачі позову, у зв`язку із визнанням відповідачем боргу.

Наведені вище положення статті 130 ГПК України урегульовують питання які стосуються окремих випадків розподілу всіх судових витрат, оскільки зі змісту положень частини 1 статті 130 ГПК України вбачається, що у разі визнання позову відповідачем, у позивача виникає право на компенсацію, здійснених ним витрат.

У розгляді даного спору, в контексті правовідносин які виникли між сторонами та спірних питань, які наведено у апеляційній скарзі, як підстав апеляційного оскарження судового рішення першої інстанції (розподілу судового збору), суд зауважує, що вирішення питання застосування положень частини першої статті 130 ГПК України має також вирішуватись з урахуванням положень диспозитивності і змагальності сторін та положень Закону України "Про судовий збір".

Таким чином, враховуючи частину 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір", а також частину 1 статті 130 ГПК України, оскільки зміст відзиву на позовну заяву свідчить про беззаперечне визнання відповідачем позовних вимог у повній сумі, і після часткової сплати боргу, непогашеним залишились вимоги у сумі 500 000,00 грн, колегія суддів приходить до висновку щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень частини 1 статті 130 ГПК України.

Отже, у зв`язку із визнанням боргу відповідачем, у даному випадку підлягає вирішенню питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 3 750,00 грн (за розрахунком: 500 000*1,5% = 7500):50%). Інша частина судового збору у розмірі 3 750,00 грн покладається на відповідача.

Оскаржуване судове рішення в цій частині не містить будь-якого обґрунтування щодо неможливості застосування судом у спірних правовідносинах положень частини першої статті 130 ГПК України та необхідності застосування положень ч.9 статті 129 ГПК України. Вказані обставини свідчать про неправильне застосування судом положень наведених вище норм.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.

Відповідно до частини 4 статті 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За змістом статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу відповідача такою, що підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення у даній справі є таким, що підлягає зміні в частині розподілу судового збору.

Підсумовуючи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу сторін на наступне.

Розподіл судового збору щодо позовних вимог у сумі 500 000,00 грн, які розглянуті судом по суті та визнані відповідачем, здійснено за резолютивною частиною даної постанови.

Стосовно питання судового збору щодо позовних вимог провадження щодо яких закрито (121 296,10 грн), колегія суддів апеляційної інстанції вважає необхідним роз`яснити позивачу його право на повернення йому судового збору з Державного бюджету України у разі подання відповідного клопотання, що кореспондується із пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України. Оскільки судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення в частині розподілу витрат судового збору судом першої інстанції не підлягав сплаті, наразі розподіл таких витрат не здійснюється.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/14152/21 задовольнити.

2. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/14152/21 у частині вирішення питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у сумі 9319 грн 46 коп.

Викласти цю частину пункту третього резолютивної частини рішення щодо стягнення витрат по сплаті судового збору в такій редакції: «стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІВА-ТРЕЙД" (18021, м. Черкаси, вул. Героїв Дніпра, 53, кв. 99; ідентифікаційний код 33585132) витрати по сплаті судового збору в сумі 3 750,00 грн».

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "ВІВА-ТРЕЙД" (18021, м. Черкаси, вул. Героїв Дніпра, 53, кв. 99; ідентифікаційний код 33585132) з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого товариством під час подання позовної заяви у сумі 3 750,00 грн.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

5. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови суду складено та підписано - 12.10.2022, після виходу судді Євсікова О.О. з лікарняного.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.В. Владимиренко

О.О. Євсіков