ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2022 р. Справа № 920/617/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021

у справі № 920/617/19 (суддя Котельницька В.Л.)

за первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

до: 1. Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 53 821 715 доларів США 37 центів та 506 025 445,45 грн заборгованості за кредитним договором № 20-1339/2-1 від 20.04.2012,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

до: 1. Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

2. Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним договору поруки від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017/п1,

та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсними договорів

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача за первісним позовом: Суденко Р.В.;

від відповідача-1 за первісним позовом: Сафронов М.А.;

від відповідача-2 за первісним позовом: Похилько Л.В.;

від третьої особи на стороні позивача за первісним позовом: Линник Я.В.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі також - АТ "АКПІБ", позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі також - АТ "СМНВО", відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі також - ТОВ "СМНВО", відповідач-2) про стягнення солідарно з відповідачів 53 821 715 доларів США 37 центів та 506 025 445,45 грн заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії від 20.04.2012 № 20-1339/2-1 та договорами про внесення змін, в тому числі: 40 660 049 доларів США 59 центів заборгованості за кредитом; 13 161 665 доларів США 78 центів заборгованості по процентам; 393 047 051,94 грн пені за кредитом; 56 255 666,82 пені по відсоткам; 45 547 697,74 грн 3 % річних по тілу кредиту; 10 650 029,25 грн 3 % річних по процентам; 525 000,00 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 зобов`язань з повернення кредиту, наданого за кредитним договором від 20.04.2012 № 20-1339/2-1, поручителем за яким є відповідач-2 на підставі договору поруки від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017/п1.

24.09.2019 ТОВ "СМНВО" звернулося із зустрічним позовом до ПАТ "АКПІБ" та АТ "СМНВО" про визнання недійсним договору поруки від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017/п1 на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 229 ЦК України.

В обґрунтування зустрічного позову ТОВ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" зазначає, що у зв`язку із відсутністю підстав щодо нарахування банком відсотків за неправомірне користування кредитними коштами на суму 5 660 049,59 доларів США, відповідач-2 за первісним позовом помилився щодо обсягу прав та обов`язків сторін за договором поруки, наслідком чого є визнання його недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України та ст. 229 ЦК України в частині забезпечення зобов`язання АТ "СМНВО" з повернення траншу-2 на умовах кредитного договору. Водночас враховуючи, що умовою укладення договору поруки є забезпечення повернення тіла кредиту на суму 40 660 500,00 доларів США, а транш-2 є невід`ємним від суми поруки, вказаний договір не був би вчинений за умови зменшення суми поручительства, а саме при забезпеченні зобов`язань АТ "СМНВО" за виконання кредитного договору на суму 33 703 410,71 доларів США.

Також 24.09.2019 АТ "СМНВО" звернулося із зустрічним позовом до ПАТ "АКПІБ" про визнання недійсним договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 20.04.2012 № 20-1339/2-1.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 Акціонерним товариством "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" зазначено, що укладаючи кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 та вносячи зміни до вказаного договору шляхом викладення його у новій редакції, відповідно до договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 року, сторони 30.09.2019 визначили умови надання траншу-1 на суму 35 000 000,00 доларів США, які застосовуються з 01.09.2016; встановили, що транш-2 на суму 5 660 500,00 доларів США надається на капіталізацію нарахованих та несплачених процентів по 31.08.2016 включно; не встановили строк дії основного договору.

За твердженням позивача за зустрічним позовом, умови договору від 30.09.2016 року № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 в частині видачі позивачем за первісним позовом відповідачу-1 за первісним позовом кредиту на суму 5 660 500,00 доларів США у вигляді траншу-2 для погашення процентів за неправомірне користування кредитними коштами є такими, що не направлені на реальне настання правових наслідків в силу вимог частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України, а тому є недійсними.

АТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" у зустрічному позові стверджує, що умови договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 в частині встановлення строку кредитування з 01.09.2016, тобто до моменту його підписання, враховуючи відсутність домовленості сторін про те, що умови такого договору застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами до його укладання, не можуть породжувати реальні правові наслідки, а отже є недійсними.

Також відповідач-1 за первісним позовом вважає, що недійсність п. 9.3. договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-0516/2-1 від 23.02.2012, відповідно до вимог статті 217 Цивільного кодексу України тягне за собою недійсність всього договору.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 15.10.2019 прийнято зустрічну позовну заяву АТ "СМНВО" до розгляду; вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом; підготовче засідання у справі призначено на 28.10.2019.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 22.10.2019 прийнято зустрічну позовну заяву ТОВ "СМНВО" до розгляду; вимоги за зустрічними позовами об`єднано в одне провадження з первісним позовом; підготовче засідання у справі призначено на 28.10.2019.

09.11.2020 АТ "СМНВО" звернулося до Господарського суду Сумської області із заявою про зміну предмета зустрічного позову, відповідно до якої просило суд:

- визнати недійсним договір від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012;

- визнати недійсним договір від 21.02.2017 № 20-1339/2-1-21022017 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012;

- визнати недійсним договір від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 16.12.2020 прийнято до розгляду заяву АТ "СМНВО" про зміну предмету позову.

02.02.2021 АТ "СМНВО" звернулося до Господарського суду Сумської області із заявою про часткову відмову від заявлених зустрічних позовних вимог в частині вимог про визнання недійсним договору від 21.02.2017 № 20-1339/2-1-21022017 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 первісний позов ПАТ "АКПІБ" задоволено частково; стягнуто солідарно з АТ "СМНВО" та ТОВ "СМНВО" на користь ПАТ "АКПІБ" 40 660 049,59 доларів США заборгованості по кредиту; стягнуто з АТ "СМНВО" на користь позивача 13 161 665,78 доларів США заборгованості по процентах, 7 967 036,35 грн пені по кредиту, 1 148 338,37 грн пені по відсотках, 375 000,00 грн штрафу; в іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

Водночас оскаржуваним судовим рішенням прийнято відмову АТ "СМНВО" від зустрічного позову в частині позовних вимог та закрито провадження у справі № 920/617/19 за зустрічним позовом АТ "СМНВО" в редакції заяви про зміну предмету зустрічного позову в частині вимог про визнання недійсним договору від 21.02.2017 № 20-1339/2-1-21022017 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012; в іншій частині зустрічного позову АТ "СМНВО" відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ "СМНВО" відмовлено.

Приймаючи рішення у справі, суд виходив з доведеності позивачем за первісним позовом обставин укладання кредитного договору № 20-1339/2-1 від 20.04.2012, факту виконання останнім зобов`язань з надання кредитних коштів та невиконання зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту іншою стороною, позичальником - АТ "СМНВО", а також поручителем - ТОВ "СМНВО", стосовно якого суд встановив чинність та строк дії договору поруки, а також межі відповідальності поручителя. Водночас, перевіривши заявлений позивачем розрахунок пені суд встановив, що такий зроблено з порушенням ч. 6 ст. 232 ГК України, а також поза межами строку позовної давності, відтак задовольнив частково пеню за прострочення повернення кредитних коштів на суму 7 967 036,35 грн та пеню за прострочення сплати відсотків за користування кредитом на суму 1 148 338,37 грн. Також судом частково задоволено вимоги позивача за первісним позовом та стягнуто з відповідача-1 штраф в сумі 375 000,00 грн, у зв`язку із застосуванням строку позовної давності до вимог в цій частині на підставі заяви відповідача-1. У задоволенні вимоги про стягнення 3% річних, заявлених на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення сплати нарахованих процентів за користування кредитом, в тому числі тих, що охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України, судом першої інстанції відмовлено, оскільки в кредитному договорі відсутні відповідні умови, які б передбачали можливість такого нарахування.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову АТ "СМНВО", суд дійшов висновку, що сторони пунктами 2.1.1.2, 2.1.2.2 та 2.5 договору погодили «строк кредитування», «кінцевий строк повернення позичальником кредиту», а також «строк дії ліміту кредитування», відтак відхилив як необгрунтовані заперечення відповідача-1 щодо невизначення сторонами строку дії кредитного договору; а зважаючи на те, що пунктом 9.3 оспорюваного договору сторони досягли згоди, що такий діє до повного виконання та повернення відповідачем-1 кредитної заборгованості, сплати у повному обсязі процентів за користування кредитом та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, покладених на нього договором, суд дійшов висновку, що даний пункт договору відповідає чинному законодавству, а підстави, визначені ст. 215 ЦК України для визнання недійсним договору від 30.09.2016, відсутніми.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ТОВ "СМНВО" суд першої інстанції встановив, що умови договору поруки відповідають вимогам частини п`ятої статті 203 ЦК України, оскільки своїми підписами сторони погодили усі істотні умови договору, а також узгодили умови в т.ч.: щодо забезпечення виконання зобов`язань відповідача-1 за первісним позовом перед банком за кредитним договором, а також настання правових наслідків для поручителя у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору боржником.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, 11.10.2021 АТ "СМНВО" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою вих. № 18-7/804 від 06.10.2021, в якій, не погоджуючись із рішенням Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19, просило відстрочити сплату судового збору до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за апеляційною скаргою, скасувати рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити та визнати недійсним договір від 30.09.2016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії від 20.04.2012, укладений між ПАТ "АКПІБ" та АТ "СМНВО", а також визнати недійсним договір від 12.12.2017 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії від 20.04.2012, укладений між ПАТ "АКПІБ" та АТ "СМНВО".

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого господарського суду є незаконним, оскільки ухвалене за неповного з`ясування фактичних обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи скаргу, апелянт вказав на невідповідність висновків суду щодо недоведеності обставин недійсності договору від 30.09.2016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 20.04.2012 та наявності порушеного права позичальника, оскільки внесенням змін до кредитного договору шляхом викладення його у новій редакції, сторони визначили умови, які застосовуються до траншу-1 з 01.09.2016, а до траншу-2 - по 31.08.2016, сторони не встановили строку дії основного договору; посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 5017/1987/2012, суд дійшов хибного висновку, що проценти, нараховані банком за період з 20.03.2015 по 30.09.2016 є такими, що нараховані на підставі ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позаяк кредитний договір від 20.04.2012 не містить умови про їх нарахування за підвищеною процентною ставкою річних, відмінної від визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, отже вимогу щодо стягнення процентів за підвищеною ставкою, суд задовольнив безпідставно; судом не було надано належної оцінки умовам договору в редакції від 30.09.2016 (абз. 2 п.п.2.1.1.1 та абз. 2 п.4 .1 договору), якими передбачалась можливість нарахування процентів відповідно до ч. 2 ст. 1048 ЦК України після закінчення строку кредитування, до дня повернення позики, при цьому суд не врахував правової позиції Верховного Суду у справі № 910/4455/20 щодо неправомірності нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України після закінчення строку кредитування; судом не було встановлено тієї обставини, що договір від 30.09.2016 про внесення змін до кредитного договору є новацією, оскільки містить усі притаманні їй елементи, не застосував до спірних правовідносин положень ст. 604 ЦК України, не зважив на те, що оспорюваний договір не спрямований на настання правових наслідків; суд неправильно застосував до спірних правовідносин приписи статей 70, 72 Закону України «Про акціонерні товариства» з огляду на те, що договір від 30.09.2016 є по суті частиною «значного правочину», а рішенням позачергових Загальних зборів АТ «Сумське НВО», оформлених протоколом № 31 від 25.10.2016, отримання відповідачем-1 траншевої невідновлювальної кредитної лінії від банку схвалено не було, так як стосувалось правочинів на майбутнє.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання АТ "СМНВО" про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги; апеляційну скаргу АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 залишено без руху та надано АТ "СМНВО" строк для усунення недоліків.

09.11.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "СМНВО" вих. №18-7/804 від 06.10.2021 на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19; спільний розгляд апеляційних скарг призначено на 08.12.2021; учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу АТ "СМНВО" вих. № 18-7/804 від 06.10.2021.

Також, не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, 18.10.2021 АТ "СМНВО" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вих. № 18-7/791 від 30.09.2021, в якій просило відстрочити йому сплату судового збору до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за апеляційною скаргою, оскаржуване рішення в частині стягнення на користь ПАТ "АКПІБ" штрафу в сумі 375 000,00 грн скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вказаної суми штрафу.

В обгрунтування вимог за апеляційною скаргою скаржник вказав на передчасність висновку про наявність підстав для стягнення штрафу, адже судом не було враховано обставини, що договором про внесення змін від 12.12.2017 до кредитного договору був визначений кінцевий термін повернення кредиту, наданого в межах траншів-1,2 - до 21.12.2017 включно, а з довідки розрахунку штрафу, наданої позивачем, вбачається, що всі суми штрафу були нараховані за порушення АТ "СМНВО" термінів виконання зобов`язання, що мали місце після закінчення встановленого строку кредитування, тобто терміну повернення кредиту.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2021 апеляційну скаргу АТ "СМНВО" вих. №18-7/791 від 30.09.2021 на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

09.11.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "СМНВО" вих. №18-7/791 від 30.09.2021 на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), та 06.12.2021 надав відзив на апеляційні скарги АТ "СМНВО", в якому просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг, позивач вказував на те, що в апеляційних скаргах апелянт посилається на підстави, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції. Так, у відзиві на первісний позов та у зустрічному позові АТ "СМНВО" не вказував на відсутність схвалення правочину загальними зборами, що виключає можливість посилатися на вказані обставини в суді апеляційної інстанції; посилання скаржника на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від у справі № 910/4455/20 не може братись до уваги, оскільки відносини у даних справах не є подібними, а зміст договорів є різним; судом першої інстанції правомірно встановлено, що укладеним сторонами кредитним договором визначено строк його дії, строк повернення кредиту, вказаний договір є виконаним, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним або неукладеним; посилання апелянта на те, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, також не заслуговують на увагу з огляду на відсутність умислу в обох сторін правочину; рішенням загальних зборів АТ "СМНВО", оформлених протоколом від 30.09.2016 № 1, надано згоду на укладення договору на суму 41 000 000,00 грн; штраф нараховано не за невиконання грошового зобов`язання з повернення кредитних коштів, а за невиконання інших зобов`язань, обумовлених кредитним договором, пов`язаних з веденням належним чином рахунку, зберіганням коштів на рахунку у певних обсягах, наданням звітності тощо.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/6253/21 від 07.12.2021, у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г., який входить до складу колегії суддів на лікарняному з 07.12.2021, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 920/617/19.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2021 апеляційні скарги у справі № 920/617/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Кравчука Г.А., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 апеляційні скарги АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19, призначені на 08.12.2021 о 16:00 год., прийнято до провадження вищевказаним складом суду.

08.12.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 за первісним позовом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зверненням до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 про повернення апеляційної скарги та доцільністю одночасного розгляду всіх апеляційних скарг у даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 розгляд апеляційних скарг АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 відкладено на 22.12.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., який входить до складу колегії суддів у відпустці з 20.12.2021, судове засідання, призначене на 22.12.2021, не відбулося.

30.12.2021 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла ухвала Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 920/617/19, якою відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "СМНВО" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 у даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2022 зупинено апеляційне провадження у справі № 920/617/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку ухвали Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2022 касаційну скаргу ТОВ "СМНВО" залишено без задоволення, а ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 у справі № 920/617/19 залишено без змін.

18.02.2022 матеріали справи № 920/617/19 повернулись до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 поновлено апеляційне провадження у справі № 920/617/19; розгляд апеляційних скарг АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 призначено на 23.03.2022.

Судове засідання, призначене на 23.03.2022, не відбулося, у зв`язку із початком широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 призначено до розгляду апеляційні скарги АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 на 25.05.2022.

25.05.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

25.05.2022 розгляд справи № 920/617/19 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. на курсах підвищення кваліфікації та судді Агрикової О.В. у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 призначено до розгляду апеляційні скарги АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 на 20.06.2022.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1819/22 від 13.06.2022, у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., який входить до складу колегії суддів, у відпустці з 20.06.2022, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 920/617/19.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2022 апеляційну скаргу у справі № 920/617/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 апеляційні скарги АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19, призначені на 20.06.2022, прийнято до провадження вищевказаним складом суду.

20.06.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідачів надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за первісним позовом; розгляд апеляційних скарг АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 відкладено на 20.07.2022.

11.07.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли докази надсилання на адресу третьої особи копій матеріалів справи.

18.07.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від АТ "СМНВО" надійшла заява про вступ у справу як представника, яка сформована в системі "Електронний суд" 15.07.2022.

18.07.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від АТ "СМНВО" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 заяву представника ТОВ "СМНВО" Похилько Л.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 задоволено клопотання представника ТОВ "СМНВО" Сафронова М.А. про участь у судовому засіданні 20.07.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

20.07.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

20.07.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на апеляційні скарги, відповідно до якого третя особа вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а доводи скаржника такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, в обгрунтування якого зазначила, що ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" вживаються заходи щодо стягнення заборгованості позичальників перед банком відповідно до приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 розгляд апеляційних скарг АТ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 відкладено 31.08.2022.

Також із рішенням Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 не погодилось Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання", звернувшись 20.07.2022 до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" вмотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та неповним з`ясуванням усіх істотних обставин справи, неналежною оцінкою аргументів відповідача-2 за первісним позовом, у зв`язку з чим ТОВ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" просить суд рішення в частині задоволення вимог ПАТ "АКПІБ" до ТОВ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" про стягнення 10 000,00 доларів США заборгованості по кредиту скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В обгунтування апеляційної скарги ТОВ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" зазначає, що оскільки ПАТ "АКПІБ" після настання строку виконання основого зобов`язання не пред`явив вимогу до поручителя, строк дії поруки сплив 21.06.2018, а висновок суду першої інстанції про те, що у договорі сторони встановили строк, після закінчення якого припиняється порука (через 3 роки після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором) є передчасним та таким, що не відповідає нормі ч. 4 ст. 559 ЦК України; нова редакція пункту 5.2. договору, викладена в редакції додаткової угоди від 25.05.2018 № 20-1339/2-1-25052018/п-1 не встановлює строк поруки, а визначає випадки, коли порука за цим договором припиняється; чинним законодавством не надано права сторонам договору поруки визначати випадки припинення поруки, оскільки вказане унормовано нормами ЦК України, які підлягають застосуванню.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2022 апеляційну скаргу ТОВ "СМНВО" залишено без руху та надано скаржникові строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

04.08.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли докази надсилання копії скарги на адреси учасників справи.

09.08.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшло клопотання про долучення доказів надсилання копії скарги на адреси учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022 поновлено ТОВ "СМНВО" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19; спільний розгляд апеляційних скарг АТ "СМНВО" та ТОВ "СМНВО" призначено на 31.08.2022; учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу ТОВ "СМНВО".

29.08.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 задоволено клопотання ТОВ "СМНВО" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі № 920/617/19 призначено на 31.08.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2022 розгляд апеляційних скарг АТ "СМНВО" та ТОВ "СМНВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 відкладено на 21.09.2022.

21.09.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від представника АТ "СМНВО" Сафронова М.А. надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2022 задоволено клопотання представника АТ "СМНВО" Сафронова М.А. про участь у судовому засіданні 21.09.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON у справі № 920/617/19.

У судовому засіданні 21.09.2022 представники позивача за первісним позовом та третьої особи на стороні позивача за первісним позовом проти доводів апеляційних скарг заперечили, вважають рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг та залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача-1 за первісним позовом підтримав доводи своїх апеляційних скарг, просив їх задовольнити, а рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 скасувати в частині: відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити та визнати недійсним договір від 30.09.2016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії від 20.04.2012, укладений між ПАТ "АКПІБ" та АТ "СМНВО", а також визнати недійсним договір від 12.12.2017 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії від 20.04.2012, укладений між ПАТ "АКПІБ" та АТ "СМНВО"; скасувати рішення в частині стягнення на користь ПАТ "АКПІБ" штрафу в сумі 375 000,00 грн та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вказаної суми штрафу.

Представник відповідача-2 за первісним позовом підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 скасувати у повному обсязі, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову повністю.

Однак, в апеляційній скарзі відповідач-2 оскаржує рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 в частині задоволення вимог ПАТ "АКПІБ" до ТОВ "СМНВО" про стягнення з відповідача-2 10 000,00 доларів США заборгованості по кредиту та просить суд ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Заслухавши усне клопотання відповідача-2 щодо скасування рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 у повному обсязі з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас згідно з частинами 1, 2 статті 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

За таких обставин, з огляду на те, що відповідач-1 не скористався правом на доповнення апеляційної скарги протягом строку на апеляційне оскарження, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, поданої відповідачем-2.

21.09.2022 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині: стягнення з ТОВ "СМНВО" на користь ПАТ "АКПІБ" 10 000,00 доларів США заборгованості по кредиту; стягнення з АТ "СМНВО" на користь ПАТ "АКПІБ" штрафу в сумі 375 000,00 грн; відмови у задоволенні зустрічного позову АТ "СМНВО".

Обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги АТ "СМНВО" та ТОВ "СМНВО" не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 20.04.2012 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - банк) та Публічним акціонерним товариством "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе", правонаступником якого є ПАТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - позичальник) укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 35 000 000,00 дол. США (ліміт кредитної лінії) на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кошти та сплатити проценти в порядку та розмірі, встановленому кредитним договором.

Кредит надавався з метою поповнення обігових коштів, на інші виробничі потреби та рефінансування заборгованості за кредитами. Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 19.04.2013 (п.п. 2.2. та 2.3. кредитного договору)

Протягом дії кредитного договору до нього неодноразово вносились зміни та доповнення, якими змінювалися умови кредитування.

Так, між сторонами було укладено наступні договори про внесення змін до кредитного договору: від 20.09.2012 № 20-3325/2-1, від 08.10.2012 № 20-3503/2-1, від 31.10.2012 № 20-3713/2-1, від 28.03.2013 № 20-0840/2-1, від 17.04.2013 № 20-1238/2-1, від 19.07.2013 № 20-2182/2-1, від 20.09.2013 № 20-2717/2-1, від 18.11.2013 № 20-3650/2-1, від 28.11.2013 № 20-3784/2-1, від 27.11.2014 № 20-2790/2-1, від 26.12.2014 № 20-3184/2-1, від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016, від 21.02.2017 № 20-1339/2-1-21022017 та від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017.

Зокрема, договором про внесення № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016 кредитний договір було викладено в новій редакції.

Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття траншевої невідновлювальної кредитної лінії зі встановленням максимального ліміту кредитної лінії у розмірі 40 660 500,00 доларів США.

Пункт 2.1.1 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) встановлює, що враховуючи наявну у позичальника заборгованість за кредитом в сумі 35 000 000,00 дол. США, сторони домовились вважати таку заборгованість окремим траншем-1 (далі - транш-1).

Відповідно до пункту 2.1.2 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) банк надає позичальнику в межах ліміту кредитної лінії кредит, сума якого не може перевищувати 5 660 500,00 долари США (далі - транш-2) на певних умовах.

Згідно з пунктом 2.5 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) строк дії ліміту кредитної лінії по 20.02.2017 (включно).

В подальшому, договором про внесення змін від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017 до кредитного договору сторонами викладено в новій редакції пункти 2.1.1.2., 2.1.2.2., 2.5., 6.2, 7.2.2, доповнено пункт 4.3. підпунктом 4.3.1, доповнено Розділ 8 пунктом 8.7., викладено в новій редакції третій абзац п. 8.2.

Відповідно до пункту 2.1.1.2 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) кінцевий термін повернення кредиту, наданого в межах траншу-1 - 21.12.2017.

Згідно з пунктом 2.1.2.2 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) кінцевий термін повернення кредиту, наданого в межах траншу-2 - 21.12.2017.

Відповідно до пункту 2.1.2.3 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) банк надає позичальнику кредит в межах траншу-2 шляхом перерахування коштів з кредитного рахунку на рахунок позичальника № 5569/840, код банку 300012, для подальшого направлення коштів на погашення заборгованості за не сплаченими позичальником процентами.

Згідно з пунктом 2.6 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) позичальник зобов`язаний використати кредит виключно за наступним цільовим призначенням: поповнення обігових коштів, інші виробничі потреби, рефінансування заборгованості за кредитами, капіталізація нарахованих та несплачених процентів по 31.08.2016 включно. Транш-1 - поповнення обігових коштів, інші виробничі потреби та рефінансування заборгованості за кредитами; Транш-2 - капіталізація нарахованих та несплачених процентів по 31.08.2016 включно.

Згідно з п. 2.1.1.1 та п.2.1.2.1 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) проценти за користування кредитом нараховуються банком, виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 9,72 % процента річних на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом починаючи з 01.09.2016 по день остаточного повернення всіх сум кредиту та сплачуються позичальником не пізніше останнього дня строку кредитування, що зазначений в п. 2.1.1.2. цього договору.

Проценти за неправомірне користування кредитом сплачуються позичальником у випадку порушення строку повернення одержаного кредиту (його частини), на частину кредиту, що є простроченою до сплати, виходячи із процентної ставки у розмірі 13 % процентів річних.

Сторони домовились, що обов`язок позичальника сплачувати проценти за неправомірне користування кредитом не потребує додаткового укладання угод про внесення змін і відбувається на підставі виключно цього договору.

Після повернення (сплати) позичальником простроченого до сплати кредиту (або його частини), позичальник продовжує сплачувати за користування кредитом, строк сплати якого не є простроченим, проценти за користування кредитом.

Відповідно до п. 4.1 - п. 4.3 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) за користування кредитом в межах строку його погашення, позичальник сплачує проценти за користування кредитом. У випадку прострочення позичальником виконання зобов`язань по погашенню кредиту, банк надалі нараховує проценти за неправомірне користування кредитом на частину кредиту, що є простроченою до сплати та проценти за користування кредитом - на частину кредиту, строк сплати якої не настав. Якщо проценти за неправомірне користування кредитом не встановлені договором (в тому числі договором про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування), банк нараховує проценти за користування кредитом до повного погашення заборгованості по кредиту. Розмір процентів за користування кредитом і процентів за неправомірне користування кредитом встановлюється у цьому договорі або у договорах про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування. При цьому сторони домовились, що розмір процентів не може перевищувати максимальний розмір процентної ставки, який дорівнює 15 % (п`ятнадцять процентів) річних. Проценти нараховуються банком у розмірі, встановленому у цьому договорі або договорі про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом.

Проценти нараховуються у валюті кредиту. При розрахунку процентів по заборгованості в національній валюті використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, по заборгованості в іноземній валюті використовується метод "факт/360", виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році.

Банк нараховує проценти на кредит кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за кредитом на кінець дня.

Проценти, нараховані за поточний місяць, сплачуються щомісячно 1 (першого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося нарахування процентів, а при настанні дати сплати (повернення) кредиту - в цю дату, або відповідно до умов, визначених у п. 2.1.1.1., п. 2.1.2.1. цього договору щодо надання окремих траншів.

Нарахування процентів за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюється в останній робочий день перед такими вихідними та неробочими днями.

При цьому сторони встановлюють, що зобов`язання позичальника по сплаті нарахованих процентів не вважаються простроченими по 4 (четверте) число включно місяця наступного за місяцем, в якому відбулося нарахування процентів (кінцева дата сплати процентів).

У випадку, якщо кінцева дата сплати процентів припадає на вихідний (субота чи неділя) чи святковий день, позичальник зобов`язаний здійснити сплату процентів в останній робочий день напередодні.

Проценти, які нараховуються на кредит після настання кінцевого терміну його повернення (дата повернення кредиту, отриманого в межах траншу, або його останньої частини, згідно встановленого графіку погашення), сплачуються позичальником з наступного робочого дня, за датою виникнення простроченої заборгованості, і надалі щоденно, виходячи із залишку заборгованості на кінець попереднього операційного дня.

При цьому, якщо вихідні та неробочі дні починаються в поточному та закінчуються в наступному місяці, тоді нарахування за вихідні та неробочі дні поточного місяця здійснюються в останній робочий день поточного місяця, а нарахування за вихідні та неробочі дні наступного місяця здійснюються в перший робочий день наступного місяця. Якщо договором встановлено проценти за неправомірне користування кредитом, то вони нараховуються щоденно.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного сторонами кредитного договору банк видав позичальнику кредитні кошти у розмірі 35 000 000,00 дол. США шляхом перерахування останніх з позичкового рахунку позичальника на підставі заяви на отримання кредитних коштів, про що свідчить меморіальні ордери № 5 від 24.04.2012, № 8 від 19.09.2012, а також платіжне доручення № 435876 від 05.10.2012.

Факт видачі кредитних коштів підтверджується виписками по позичковому рахунку відповідача-1 за первісним позовом та платіжними документами (меморіальними ордерами на видачу кредиту).

Згідно меморіального ордеру № 153845 від 30.09.2016 на суму 5 660 049,59 доларів США та виписок про рух коштів відповідачу-1 за первісним позовом було надано кредит в загальній сумі 40 660 049,59 доларів США.

Посилаючись на порушення відповідачем-1 за первісним позовом зобов`язань, встановлених кредитним договором та договорами про внесення змін до нього, позивач за первісним позовом стверджує про виникнення у позичальника станом на 07.05.2019 обов`язку по поверненню кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом про стягнення солідарно з позичальника та поручителя заборгованості у загальному розмірі 53 821 715 доларів США 37 центів та 506 025 445,45 грн, яка складається з: 40 660 049 доларів США 59 центів заборгованості за кредитом; 13 161 665 доларів США 78 центів заборгованості по процентам; 393 047 051,94 грн пені за кредитом; 56 255 666,82 пені по відсоткам; 45 547 697,74 грн 3 % річних по тілу кредиту; 10 650 029,25 грн 3 % річних по процентам; 525 000,00 грн штрафу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення первісних позовних вимог, та відмову у задоволенні зустрічного позову АТ "СМНВО", а доводи скаржників вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Приписами ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем та відповідачем-1 у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки кредитного договору, за яким, відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, укладення позивачем та відповідачем-1 вищевказаного кредитного договору було спрямоване на отримання останнім кредиту та обов`язку у встановлений строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування.

В силу положень статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалось вище, позивач виконав свої договірні зобов`язання, перерахувавши відповідачеві-1 кредитні кошти в загальній сумі 40 660 049,59 доларів США.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Отже, матеріали справи свідчать, що зобов`язання по погашенню заборгованості за тілом кредиту відповідачем було виконано не у повному обсязі та з порушенням встановлених договором строків, а її розмір станом на 07.05.2019 становить 40 660 049 доларів США 59 центів, що підтверджується наданими позивачем банківськими виписками про стан заборгованості.

Нормами статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед позивачем за первісним позовом щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій 12.12.2017 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - кредитор за договором), Публічним акціонерним товариством "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - позичальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - поручитель за договором) укладено договір поруки № 20-1339/2-1-12122017/п1 (далі - договір поруки), відповідно до умов якого поручитель у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором зобов`язується виконати зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитним договором, а саме погасити заборгованість в розмірі наданого кредиту - 40 660 500,00 дол. США.

Відповідно до пунктів 2.2. та 2.3. договору поруки у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов`язань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі, передбаченому п. 2.1 цього договору.

Поручитель засвідчує, що він ознайомлений з кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20 квітня 2012 року, а також усіма договорами про внесення змін до нього, що укладені до підписання цього договору поруки.

За змістом пунктів 3.1. - 3.6. договору поруки у випадку невиконання зобов`язань позичальником у строки, визначені кредитним договором, кредитор має право звернутися з письмовою вимогою на адресу поручителя.

У вимозі вказуються: 1) номер і дата цього договору; 2) дані щодо невиконання позичальником своїх зобов`язань та вказівка на обсяг невиконнаня (несплата суми крелитку та/або його частини); 3) розрахунок суми заборгованості позичальника за кредитним договором; 4) номери рахунків, на які слід перерахувати суми заборгованості за кредитним договором.

У разі одержання вищевказаної вимоги кредитора поручитель зобов`язується повідомити про це позичальника протягом 2 робочих днів з моменту її отримання; а у разі пред`явлення кредитором до поручителя позову - подати клопотання про залучення позичальника до участі у справі.

Виконання поручителем зобов`язань перед кредитором повинно відбутися не пізніше 10 робочих днів з дати отримання поручителем вимоги, направленої відповідно до п. 3.2 цього договору.

Виконання поручителем зобов`язань перед кредитором здійснюється шляхом перерахування суми заборгованості (п. 2.1. цього договору) із будь-якого поточного рахунку, що належить поручителю, або в інший незаборонений чинним законодавством України спосіб, у визначений цим договором термін (п. 3.4. цього договору) на рахунки, відкриті кредитором в ПАТ "Промінвестбанк", код банку 300012, номери яких будуть вказані у порядку, передбаченому п.п.3.1. та 3.2. цього договору.

Після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор зобов`язується надати йому протягом 5 робочих днів документи, які підтверджують зобов`язання позичальника за кредитним договором. У випадку погашення поручителем заборгованості позичальника перед кредитором за кредитним договором, відповідно до умов цього договору, до поручителя переходять в повному обсязі права кредитора за кредитним договором.

Пунктами 4.1., 4.2. договору поруки визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за цим договором винна сторона відшкодовує потерпілій стороні завдані їй збитки. При цьому збитки відшкодовуються винною стороною понад неустойку, передбачену цим договором.

За несплату суми поруки у строк, зазначений у п. 3.4. цього договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню, що обчислюється від суми простроченого платежу, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня, за весь період прострочення. Пеня нараховується кредитором та сплачується поручителем до повного виконання зобов`язань за цим договором.

Строк дії цього договору - з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін до повного виконання зобов`язань по кредитному договору, в забезпечення якого надана порука, а також договорів про внесення змін до нього (пункт 5.2. договору поруки).

За змістом пункту 5.3. договору поруки будь-які зміни та доповнення до цього договору приймаються за взаємною згодою сторін і укладаються в простій письмовій формі шляхом укладення договорів про внесення змін і доповнень, які є невід`ємною частиною договору.

Договором від 25.05.2018 № 20-1339/2-1-25052018/1п про внесення змін до договору поруки від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017/п1 викладено пункт 5.2. у наступній редакції: "Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Порука за цим договором припиняється в наступних випадках: в разі припинення забезпечених нею зобов`язань; через 3 роки після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, які визначені у п. 2.1. цього договору, в забезпечення виконання яких надана порука, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України); в інших випадках, визначених законодавством України".

Згідно з частинами 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 541 ЦК України унормовано, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У розгляді справ за позовом кредитора до боржника та поручителя як солідарних боржників господарським судам слід враховувати, що відповідно до статті 543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі мають відповідати перед позивачем як солідарні боржники.

Водночас оскільки відповідач-1 не спростовує факту отримання кредитних коштів, судом першої інстанції обгрунтовано відхилено доводи останнього щодо неналежного оформлення меморіальних ордерів.

Місцевим господарським судом у рішенні вказано, що відповідно до наданих позивачем оригіналів меморіальних ордерів, останні містять підпис особи, відповідальної за здійснення операції та правильність її оформлення.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з договору від 25.05.2018 № 20-1339/2-1-25052018/1п про внесення змін до договору поруки від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017/п1, сторони погодили, що порука за цим договором припиняється в наступних випадках:

- в разі припинення забезпечених нею зобов`язань;

- через 3 роки після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, які визначені у п. 2.1. цього договору, в забезпечення виконання яких надана порука, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України);

- в інших випадках, визначених законодавством України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відхилення доводів відповідача-2 про те, що порука за договором поруки від 12.12.2017 діяла 6 (шість) місяців, оскільки відповідно пункту 1 договору про внесення змін від 25.05.2018 до договору поруки від 12.12.2017 сторони у період дії поруки внесли зміни до зазначеного договору поруки та визначили, що порука припиняється, зокрема, через 3 (три) роки після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, які визначені у п. 2.1 цього договору, в забезпечення виконання яких надана порука, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України).

Посилання апелянта на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 554/1566/17 відхиляються колегією суддів, оскільки умовами договору поруки у вказаній справі сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором (пункт 4.1). Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань у повному обсязі (пункт 4.2).

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а наявна в договорі стаття 4, якою встановлено, що порука втрачає чинність після повного виконання боргових зобов`язань, не може вважатися строком його дії, оскільки не відповідає змісту статей 251, 252 ЦК України, де визначено, що з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Також апеляційний господарський суд вважає помилковим посилання відповідача-2 за первісним позовом в апеляційниій скарзі на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, оскільки у договорах поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України, відтак суди дійшли висновку, що треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя

Разом з тим, у даній справі сторонами чітко визначено, що порука припиняється, зокрема, через 3 (три) роки після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, які визначені у п. 2.1 цього договору.

Отже, оскільки у договорі сторони встановили строк, після закінчення якого припиняється порука (через 3 роки після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором), суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання відповідача-2 на припинення поруки 21.06.2018 відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, які підлягають застосуванню тільки у разі, якщо відповідний строк не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання першим відповідачем-1 за первісним позовом свого зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з відповідачів за первісним позовом в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 40 660 049,59 дол. США .

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про стягнення солідарно заборгованості по кредиту в розмірі 40 660 049 доларів США 59 центів є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем-1 грошового зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів позивачем були заявлені, зокрема, вимоги про стягнення з відповідача-1 525 000,00 грн штрафу.

Частинами першою та другою статті 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

За змістом статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини другої статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Так, відповідно до розрахунку позивача за первісним позовом, за невиконання відповідачем-1 за первісним позовом умов договору, зокрема, пунктів 6.2.7.4., 6.2.7.5., 6.2.2., 6.2.4., 6.2.3., на підставі пункту 8.4. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016), п. 8.7. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017), позивачем нарахований штраф в загальній сумі 525 000,00 грн.

Відповідно до пункту 8.4. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016) за невиконання прийнятих на себе зобов`язань позичальник сплачує штраф у наступних розмірах: 1 500,00 грн за кожне порушення п.п. 6.2.8. цього договору; 15 000,00 грн за кожне порушення п. 6.2.6. цього договору; 1 500,00 грн за кожне порушення п. 6.2.2. цього договору.

Згідно з пунктом 8.7. кредитного договору (в редакції договору про внесення змін № 20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) у разі невиконання умов, передбачених пунктами 6.2.1.-6.2.4. цього договору в сторону зменшення на 10 % та більше, банк має право вимагати дострокового поагешння по кредиту та сплати позичальником штрафу у розмірі 50 000,00 грн за кожен випадок порушення (моніторинг здійснюється щоквартально на підставі довідок, наданих клієнтом).

Судом першої інстанції встановлено не виконання відповідачем-1 наступних умов:

1) не подав доказів виконання зобов`язань: згідно з пунктом 6.2.6. та 6.2.7.8 Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017), а саме: до 30.01.2019 та 30.03.2019 не надав акти звірки (довідки позичальника) за діючими контрактами (від 18.01.12 № 4/11, від 14.02.12 № 4/30, від 10.08.11 № 4/203, від 02.04.12 № 4/72), майнові права за якими передані в заставу Банку: за грудень 2018 року та за лютий 2019 року (штраф в розмірі 15000, 00 грн нарахований станом на 30.01.2019 та 15000,00 грн - нарахований станом на 30.03.2019 - п. 8.4. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017);

2) не надав до 30 числа місяця наступного за звітним довідок з інших банків з інформацією по: обороту коштів (інформаційно: надані частково - по 5 банкам, згідно довідки клієнта на 01.01.19 рахунки відкриті в 16 банках, в т.ч. 13 - в банках в Україні), середньоденними залишками, валютно-обмінних операцій (п. 6.2.6. та 6.2.7.4 Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) - 28.02.2019 нараховано штраф в сумі 15000,00 грн - п. 8.4. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017);

3) не надав до 10 числа місяця наступного за звітним, довідку позичальника за кредитною заборгованістю в інших банках на перше число кварталу (п. 6.2.6. та 6.2.7.5. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) - 10.10.2018 нараховано штраф в сумі 15000,00 грн та 10.01.2019 нараховано штраф в сумі 15000,00 грн - п. 8.4. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017);

4) за невиконання п. 6.2.2. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) 01.04.2018, 01.07.2018 та 01.10.2018 відповідно до п. 8.7. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) нараховано по 50000,00 грн штрафу, що разом склало 150000,00 грн.

5) за невиконання п. 6.2.4. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) 01.04.2018, 01.07.2018 та 01.10.2018 відповідно до п. 8.7. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) нараховано по 50000,00 грн штрафу, що разом склало 150000,00 грн.

6) за невиконання п. 6.2.3. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) 01.04.2018, 01.07.2018 та 01.10.2018 відповідно до п. 8.7. Кредитного договору (в редакції договору про внесення змін №20-1339/2-1-12122017 від 12.12.2017) нараховано по 50000,00 грн штрафу, що разом склало 150000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що дії відповідача-1 є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення штрафу) відповідно до умов пунктів 8.4. та 8.7. кредитного договору.

У зв`язку з зазначеним, оскільки стягнення штрафу за невиконання відповідачем-1 за первісним позовом вищенаведених зобов`язань передбачено кредитним договором, місцевий апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про стягнення штрафу є правомірними.

Водночас відповідачем-1 було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення штрафу.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Згідно з поданим позивачем за первісним позовом розрахунком, останнім здійснено розрахунок штрафів у наступні періоди: 30.01.2019 - 15000,00 грн, 30.03.2019 - 15000,00 грн; 28.02.2019 - 15000,00 грн; 10.10.2018 - 15000,00 грн, 10.01.2019 - 15000,00 грн; 01.04.2018 - 50000,00 грн, 01.07.2018 - 50000,00 грн, 01.10.2018 - 50000,00 грн; 01.04.2018 - 50000,00 грн, 01.07.2018 - 50000,00 грн, 01.10.2018 - 50000,00 грн; 01.04.2018 - 50000,00 грн, 01.07.2018 - 50000,00 грн, 01.10.2018 - 50000,00 грн.

Разом з тим, нарахований штраф за порушення пунктів 6.2.2, 6.2.4 та 6.2.3 в загальній сумі 150000,00 грн заявлено з порушенням річного строку позовної давності.

За таких обставин, зважаючи на встановлення судом пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу, здійснивши його перерахунок, судом першої інстанції правильно встановлено, що його розмір становить 375 000,00 грн, який підлягає стягненню з відповідача-1 на користь позивача. В іншій частині вказаної позовної вимоги, а саме, у стягненні штрафу у розмірі 150 000,00 грн необхідно відмовити.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта АТ "СМНВО" щодо того, що у зв`язку із закінченням 21.12.2017 строку кредитування, вимога про стягнення штрафу не підлягає задоволенню, оскільки позивачем заявлено штраф не за порушення строку повернення кредитних коштів, а за порушення інших зобов`язань, покладених на позичальника кредитним договором (ненадання документів, непровденення оборотів, валютно-обмінних операцій тощо).

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень, а також договору від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 Акціонерним товариством "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" зазначено, що укладаючи кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 та вносячи зміни до вказаного договору шляхом викладення його у новій редакції, відповідно до договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012, сторони 30.09.2019 визначили умови надання траншу-1 на суму 35 000 000,00 доларів США, які застосовуються з 01.09.2016; встановили, що транш-2 на суму 5 660 500,00 доларів США надається на капіталізацію нарахованих та несплачених процентів по 31.08.2016 включно; не встановили строк дії основного договору.

За твердженням позивача за зустрічним позовом, умови договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 в частині видачі позивачем за первісним позовом відповідачу-1 за первісним позовом кредиту на суму 5 660 500,00 доларів США у вигляді траншу-2 для погашення процентів за неправомірне користування кредитними коштами є такими, що не направлені на реальне настання правових наслідків в силу вимог частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України, а тому є недійсними.

АТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" у зустрічному позові стрведжує, що умови договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 в частині встановлення строку кредитування з 01.09.2016, тобто до моменту його підписання, враховуючи відсутність домовленості сторін про те, що умови такого договору застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами до його укладання, не можуть породжувати реальні правові наслідки, а отже є недійсними.

Також відповідач-1 за первісним позовом вважає, що недійсність п. 9.3. договору від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 про внесення змін та доповнень до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-0516/2-1 від 23.02.2012 року, у відповідності до вимог статті 217 Цивільного кодексу України тягне за собою недійсність всього договору.

Відповідач-1 стверджує, що не встановлення у договорі строку його дії не відповідає ст. 252 ЦК України, ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та має наслідком недійсність всього договору.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частинами 2 та 3 ст. 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України установлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Зміст принципу свободи договору розкривається в ст. 627 ЦК України та є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).

Згідно з частиною 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути установлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

При цьому, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Верховний Суд у постанові від 11.06.2020 у справі № 281/129/17 зазначив, що більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Місцевим господарським судом обґрунтовано відхилено посилання позивача за зустрічним позовом на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, відповідно до якої з урахуванням змісту конкретного кредитного договору та спливу позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за договором та неустойки, сформульовано висновок про те, що "право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання". В такий спосіб Верховним Судом було захищено фізичну особу-позичальника як слабкішу сторону у відносинах із банком від надмірного боргового тягаря, який утворився за значний період часу і цей правовий висновок може бути релевантним лише при вирішенні спорів за участю фізичних осіб як споживачів кредитних послуг та за подібності інших фактичних обставин.

Водночас, у зазначеній постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 на основі аналізу змісту понять "строк договору", "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання", Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що "строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Оскільки у цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання, положення статті 1048 ЦК України щодо щомісячної виплати процентів до дня повернення позики у разі іншої домовленості сторін може бути застосоване лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (пункти 35, 36, 53 постанови).

Судова практика свідчить про те, що Верховний Суд не застосовує висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 в інших справах за участю позичальників-суб`єктів підприємницької діяльності і за інших встановлених судами обставин справ, зокрема, мотивуючи це тим, що:

умовами кредитного договору передбачено, що нарахування процентів повністю припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі, відтак, проценти за користування кредитом можуть нараховуватися після закінчення строку повернення кредиту (постанова Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 910/750/18, постанова Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 910/289/18 );

наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін за цим договором та не позбавляє банк права на отримання належних йому процентів за користування кредитом до повного погашення заборгованості (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 913/11/18 );

з урахуванням принципу свободи договору (статті 6, 627 ЦК України) допускається нарахування банком процентів за користування простроченим кредитом щомісячними періодичними платежами за фактичний час користування коштами по день повернення заборгованості, оскільки це передбачено сторонами у кредитному договорі (постанова Верховного Суду 25.07.2019 у справі 906/688/18);

нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі є підставою для нарахування позивачем процентів відповідно до порядку, визначеного умовами договору (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 у справі 910/22858/17).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням умов кредитного договору між банком та суб`єктом підприємницької діяльності, яким передбачено обов`язок позичальника сплачувати проценти до остаточного повернення всіх отриманих позичальником грошових коштів, а також норм статті 1048 ЦК України, банк має право нараховувати проценти як плату за кредит після закінчення строку повернення кредиту до дня повного погашення кредиту.

Крім того, позивач за зустрічним позовом вказує на наявність підстав для визнання договору недійсним на підставі частини п`ятої статті 203 ЦК України, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином

Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в частині 5 статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, не відповідає зовнішньому її прояву.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як встановлено судом вище, на виконання умов кредитного договору банк виконав свої обов`язки в повному обсязі та видав позичальнику кредитні кошти на підставі заяви останнього на отримання кредитних коштів, а позичальник прийняв ці кошти та використав на власний розсуд.

Колегія суддів зазначає, що для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в обох сторін.

Водночас АТ "СМНВО" не посилається на наявність умислу, не доводить його наявність у сторін, у зв`язку з чим доводи апелянта в цій частині відхиляються апеляційним господарським судом.

За таких обставин, твердження позивача за первісним позовом про те, що укладені сторонами договори про внесення змін та доповнень від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 та від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12.12.2017 не були спрямовані на реальне настання правових наслідків визнаються колегією суддів необгрунтованими.

Як вбачається зі змісту п. 9.1 та п. 9.3 кредитного договору (в редакції договору про внесення змін та доповнень від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016), договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками та діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування кредитом та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору.

Суд також враховує, що сторонами у договорі, зокрема пунктах 2.1.1.2, 2.1.2.2. та 2.5. договору погоджено строк кредитування, кінцевий строк повернення позичальником кредиту, а також строк дії ліміту кредитування.

Твердження позивача за зустрічним позовом, що умови кредитного договору не відповідають вимогам частини третьої статті 203 ЦК України є безпідставними, оскільки своїми підписами сторони погодили усі істотні умови кредитного договору.

Згідно з частиною третьою статті 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити, зокрема, строк дії договору. Отже, строк дії господарського договору є його істотною умовою. Разом з тим слід мати на увазі, що строк дії договору, який сторони зобов`язані погодити, не обмежений будь-яким максимальним строком. Тому сторони можуть визначити, що договір діє до припинення прав та обов`язків, які з нього виникли.

Належним є виконання зобов`язання з дотриманням встановлених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

При цьому, поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов`язки відповідно до договору відповідно до частини першої статті 631 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (пункти 29, 32 - 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Таким чином, у цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, оскільки за кредитним договором перший відповідач за первісним позовом отримав кредитні кошти, які зобов`язався повернути у строк до 21.12.1017.

Разом з тим, у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною другою статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

При цьому пунктом 6.23 зазначеної постанови визначено, що плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні цього договору позичальник ознайомився та погодився з його умовами, а саме: підписав його, отримав кредит та використав його за цільовим призначенням, тим самим не заперечував щодо умов договору, крім того, не оскаржував та виконував умови договору протягом тривалого часу.

Крім того, позичальник був зацікавлений в реструктуризації та пролонгації дії кредитного договору. Після його звернення до банку, останнім прийнято позитивне рішення з наступним укладенням додаткових угод. Відповідач-1 за первісним позовом здійснив своїми діями, підписанням договорів про внесення змін, фактичним прийняттям коштів за договором, оплатою відсотків, наступне схвалення даного правочину. Вчинення боржником платежів за кредитним договором (оплатою відсотків), належним чином підтверджують факт укладення позичальника з банком кредитного договору, в т.ч. оспорюваних договорів про внесення змін від 30.09.2016 № 20-1339/2-1-30092016 та від 12.12.2017 № 20-1339/2-1-12122017, їх подальшого визнання та виконання й спростовують твердження позивача за даним зустрічним позовом про недійсність таких договорів.

Настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні. підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Зважаючи на все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованостість зустрічних позовних вимог відповідача за первісним позовом, а відтак зустрічні позовні вимоги АТ "СМНВО" не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач-1 зазначає, що судом першої інстанції не було надано правову оцінку доводам позивача за первісним позовом щодо кваліфікації договору № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016 про внесення змін до кредитного договору в якості новації, а також суд ухилився від надання оцінки змісту рішення позачергових загальних зборів акціонерів АТ "СМНВО", що оформлене протоколом № 31 від 25.10.2016 як доказу, який підтверджує порушення порядку погодження органом управління вчинення акціонерним товариством значного правочину, у зв`язку з чим останній не породжує цивільних прав та обов`язків АТ "СМНВО" перед банком.

З приводу наведених доводів, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання.

Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення.

До умов новації віднесено такі: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а "домовленість про новацію", про яку йдеться в частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати в договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що випливає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.

Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу.

Такий висновок щодо застосування положень статті 604 ЦК України викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18, від 29 січня 2021 року у справі № 569/1037/18.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем-1 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про досягнення між ним та банком згоди про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням.

Договором № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016, укладеним між банком та відповідачем-1, були змінені певні пункти та внесено доповнення до кредитного договору, в тому числі збільшено ліміт кредитування, змінено терміни повернення кредиту, строк дії ліміту кредитної лінії, тобто відбулася зміна умов договору, які не призвели до заміни самого кредитного зобов`язання на інше: характер прав і обов`язків учасників, а також порядок виконання зобов`язання залишилися незмінними, що не припиняє первісного зобов`язання сторін за кредитним договором. Визначення у договорі траншів пов`язане зі збільшенням ліміту кредитної лінії. У договорі № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016 не зазначено, що зобов`язання першого відповідача за кредитним договором припиняються. За умовами пункту 3 договору про внесення змін він є невід`ємною частиною кредитного договору, вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками.

Отже, договір № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016 до кредитного договору не може бути розцінений як новація в розумінні статті 604 ЦК України.

Щодо посилання відповідача-1 про вчинення договору № 20-1339/2-1-30092016 від 30.09.2016 про внесення змін до кредитного договору з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на їх вчинення з посиланням на приписи ст. 70, 72 Закону України "Про акціонерні товариства", колегія суддів зазначає, що оскільки протоколом позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" від 25.10.2016, зокрема п. 7.6.1 підтверджується схвалення загальними зборами внесення змін до кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-1339/2-1 від 20.04.2012 в частині збільшення суми кредиту за рахунок капіталізації відсотків і встановлення суми кредиту у розмірі не більше 41 млн доларів США, продовження терміну кредитного договору, встановлення максимальної процентної ставки, переведення договору в траншеву кредитну лінію, яке з урахуванням пункту 13.2. ст. 13 Статуту товариства, на який вказує сам відповідач, є належним доказом дотримання порядку прийняття рішення про надання згоди на вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, доводи апелянта щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційні скарги Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" мають бути залишені без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 02.09.2021 у справі № 920/617/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 920/617/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

У зв`язку із перебуванням члена колегії Чорногуза М.Г. на лікарняному з 22.09.2022 по 30.09.2022 та членів колегії Мальченко А.О. та Агрикової О.В. у відпустці з 03.10.2022 по 16.10.2022 повний текст постанови складено 18.10.2022.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова