УХВАЛА

21 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 920/1159/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С. В. головуючий (доповідач), Вронська Г.О., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників:

позивача - не з`явились,

відповідача - Василевської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 (головуючий суддя - Чорногуз М.Г., судді: Мальченко А.О., Куксов В.В.) та рішення Господарського суду Сумської області від 25.11.2021 (головуючий суддя - Котельницька В.Л., судді: Соп`яненко О.Ю., Заєць С.В.)

у справі №920/1159/17

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут"

про стягнення11735627,56 грн,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (нова назва - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Сумської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" (далі - ТОВ "Сумигаз Збут") про стягнення 11735627,56 грн заборгованості за договірними зобов`язаннями по договору на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 СМЗ/2016-Н, а саме: 9009661,86 грн - пені, 693418,72 грн - 3% річних, 2032546,98 грн - інфляційних втрат.

1.2.Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 СМЗ/2016-Н щодо своєчасного розрахунку за газ.

2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1.30.12.2015 між АТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ТОВ "Сумигаз Збут" (покупець) укладено договір №СМЗ/2016-Н купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати покупцеві у 2016 році природний газ, а останній прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

2.2.Згідно з пунктом 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу і становить 972105995,27 грн без ПДВ, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - ,32 грн.

2.3.Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу. Остаточний розрахунок з оплати придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводився за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 (Офіційний вісник України, 2005 р. №2, ст. 88) і мав бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

2.4.Відповідно до умов пункту 6.2 договору оплата за газ здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП. За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця.

2.5.Зі змісту пункту 6.4 договору вбачається, що у платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу.

2.6.Згідно з пунктом 6.5. договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного покупцем:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;

3) у третю чергу погашається основна сума боргу.

2.7.Пунктами 7.1, 7.2 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством України і договором. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

2.8.Відповідно до пункту 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних становить п`ять років.

2.9.Позивач на виконання умов договору у період з січня 2016 року по березень 2016 року передав, а відповідач прийняв у власність природний газ на загальну суму ,19 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу.

2.10.З метою оплати вартості переданого природного газу на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 №20 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Сумській області, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації, ТОВ "Сумигаз Збут" та НАК "Нафтогаз України" були складені та підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, а саме: 17.02.2016 - №531; 22.07.2016 - №№1952, 1969, 1970, 1971, 2002; 17.08.2016 - №№2155, 2154, 2156; 19.09.2016 - №№2374, 2373, 2375; 19.10.2016 - №№2518, 2517, 2516.

2.11.Відповідно до розділу 1 зазначених спільних протокольних рішень їх предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

2.12.Сторони, що підписали спільні протокольні рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог Постанови від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов`язань за спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України (розділ 4 спільних протокольних рішень).

2.13.Відповідно до вказаних вище спільних протокольних рішень позивачу було сплачено в рахунок погашення заборгованості за природний газ 994052054,00 грн.

2.14.Станом на 16.11.2016 відповідач повністю здійснив оплату за поставлений природний газ в сумі ,19 грн (оплата згідно зі спільними протокольними рішеннями та оплата, яка не була врегульована спільними протокольними рішеннями та проведена відповідачем в порядку, передбаченому пунктом 6.2 договору, через поточний рахунок зі спеціальним режимом використання згідно з нормативами розподілу коштів з призначенням платежу - на виконання відповідних постанов Кабінету Міністрів України).

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1.Господарський суд Сумської області рішенням від 25.11.2021 у справі №920/1159/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022, у задоволенні позову відмовив.

3.2.Судові рішення мотивовані тим, що підписавши спільні протокольні рішення сторони погодилися з тим, що між ними в цій частині встановлюється інший (відмінний від загального) порядок розрахунків, а тому на заборгованість, яка погашена відповідно до спільних протокольних рішень, не нараховуються пеня, 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку зі зміною порядку розрахунків. Суди також зазначили, що позивачем не обґрунтовано та відповідними належними доказами не підтверджено наявності суми боргу та його розміру, яку відповідач, як зазначає позивач, сплатив за рахунок власних коштів (з урахуванням факту того, що позивачем зарахування коштів по спільним протокольним рішенням здійснювалось на власний розсуд), і що заявлені до стягнення пеня, 3% річних та інфляційні втрати нараховані саме на суму боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків та яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок коштів з рахунку зі спеціальним режимом використання.

4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

4.1.АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 та рішення Господарського суду Сумської області від 25.11.2021 у справі №920/1159/17 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

4.2.Підставою касаційного оскарження АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначило про неврахування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.04.2018 у справі №904/12527/16, від 04.06.2019 у справі №924/159/14, від 26.09.2019 у справі №910/12934/18, від 26.12.2019 у справі №911/2630/18 щодо застосування статей 530, 534, 549, 625, 627 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України (пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.3. ТОВ "Сумигаз Збут" подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про наявність підстав для закриття касаційного провадження у зв`язку з тим, що висновки Верховного Суду, про неврахування яких зазначає скаржник, були викладені у правовідносинах, які не є подібними з тими, що виникли між сторонами у справі №920/1159/17. Крім того ТОВ "Сумигаз Збут" зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових актів, посилаючись на те, що при розгляді справи №920/1159/17 суди в повному обсязі дослідили докази, що подавались сторонами, надали їм належну оцінку, врахували висновки Верховного Суду, що викладені відносно подібних правовідносин та вирішили спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

5.Позиція Верховного Суду

5.1.Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

5.2.Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

5.3.Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

5.4.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 з поміж іншого, дійшла висновків, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

5.5.Відмінність предмета розгляду у справі, що переглядається судом, та у постанові Верховного Суду, на яку посилається скаржник, однаково як і не подібність правовідносин у таких справах за будь-яким іншим із зазначених вище критеріїв, не дає підстав для касаційного оскарження в розумінні пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

5.6.Як було вказано вище, підставою касаційного оскарження АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначило неврахування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.04.2018 у справі №904/12527/16, від 04.06.2019 у справі №924/159/14, від 26.09.2019 у справі №910/12934/18, від 26.12.2019 у справі №911/2630/18 щодо застосування статей 530, 534, 549, 625, 627 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України

5.7.Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, суд касаційної інстанції зазначає таке.

5.8.У справі №904/12527/16, на яку посилається скаржник, предметом позову є стягнення заборгованості з орендної плати. У зазначеній постанові Верховний Суд вказав на те, що договором оренди не визначено обов`язок позивача відправляти на адресу відповідача рахунки на оплату та щомісячні акти прийому-передачі наданих послуг. Крім того, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України договір найму (оренди) не вважається договором про надання послуг (глави 63-66 Цивільного кодексу України).

5.9.У справі №910/12934/18, на яку посилається скаржник, предметом позову є стягнення заборгованості з орендної плати. Верховний Суд, у зазначеній постанові, вказав на безпідставність доводів відповідача про відсутність у нього обов`язку зі сплати орендних платежів в обумовленому договором розмірі, з огляду на недоведеність досягнення між сторонами договору домовленостей щодо зміни порядку розрахунку розміру орендної плати. Верховний Суд, направляючи справу №910/12934/18 на новий розгляд зазначив про те, що господарськими судами належним чином не перевірено розрахунок позовних вимог на предмет його обґрунтованості та відповідності вимогам чинного законодавства.

5.10.У справі №911/2630/18, на яку посилається скаржник, предметом спору є стягнення заборгованості за поставлений товар. Верховний Суд, направляючи справу № 911/2630/18 на новий розгляд зазначив про те, що судами попередніх інстанцій достеменно не встановлено в який період та в якому обсязі здійснена позивачем поставка товару з огляду на триваючий характер правовідносин сторін; чи було сплачено відповідачем кошти за весь фактично поставлений товар за договором чи лише щодо його частини; чи здійснювалось при проведенні оплат зарахування у погашення раніше існуючого боргу тощо.

5.11.У вказаних вище постановах Верховний Суд зазначив, що можливість застосування статті 534 Цивільного кодексу України ставиться в залежність від змісту реквізиту "Призначення платежу" платіжного доручення, яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання.

5.12.Саме про неврахування зазначеного висновку судами першої та апеляційної інстанції під час вирішення спору у справі №920/1159/17, зазначає скаржник у своїй касаційній скарзі.

5.13.Посилання на зазначений висновок щодо застосування норми статті 534 Цивільного кодексу України містяться й у постанові Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №924/159/14, що прийнята у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" у спорі щодо стягнення 46530,25 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

5.14.Скаржник стверджує, що оскільки при сплаті грошових коштів на підставі спільних протокольних рішень відповідач вказував лише рік, на погашення заборгованості в якому мають спрямовуватись грошові кошти, ці кошти правильно зараховуватись позивачем відповідно до пункту 6.3, 6.4 договору та положень статті 534 ЦК України.

5.15.Водночас у справі №920/1159/17 суди виходили з того, що спірні правовідносини у цій справі врегульовані Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (далі - Порядок №20) та Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 (далі - Порядок №256), відповідно до яких держава визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача за визначеними нормативами. Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у цій частині (стосовно розміру пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо: виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг і субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти. Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши спільне протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.

5.16.При цьому, місцевий господарський суд відхилив доводи позивача про правильність зарахування ним грошових коштів, сплачених на підставі спільних протокольних рішень, відповідно до пункту 6.3, 6.4 договору та положень статті 534 Цивільного кодексу України, вказавши, що при розрахунках відповідача з позивачем за рахунок субвенцій з державного бюджету шляхом підписання спільних протокольних рішень сторонами було змінено порядок і строки розрахунків, а також зазначивши, що конкретні періоди, в які такі кошти підлягали зарахуванню, були визначені саме цими рішеннями і позивач не мав права їх змінювати та зараховувати в інші періоди.

5.17.З огляду на викладене вище, оскільки у жодній з наведених скаржником постановах Верховного Суду спірні правовідносини не були врегульовані Порядком №20 та Порядком №256, тоді як правовідносини у справі №920/1159/17 підпадають під регулювання саме положень наведених нормативних актів, чим й була обґрунтована відмова у задоволенні позову у справі, колегія суддів вважає, що правовідносини у справах №904/12527/16, №924/159/14, №910/12934/18, №911/2630/18 та у цій справі №920/1159/17 не є подібними.

5.18.Звідси висновок, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

5.19.Будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі.

5.20.При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

5.21.Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

5.22.У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

5.23.До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

5.24.Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

5.25.Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

5.26.Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

5.27.При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

5.28.Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п. 24, Series A №32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

5.29.У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

5.30.Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18).

6.Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат

6.1.Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).

6.2.Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі №904/6136/20 за касаційною скаргою АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

6.3.У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 та рішення Господарського суду Сумської області від 25.11.2021 у справі №920/1159/17, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді Г.О. Вронська

О.Р. Кібенко