ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2022 р. Справа№ 910/7998/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Зубець Л.П.

Андрієнка В.В.

за участю секретаря судового засідання: Дерій В.В.

за участю представників сторін: від позивача - не з`явився;

від відповідача - Демідова Ольга Ігорівна (поза межами суду)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021

у справі № 910/7998/21 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий дім "Медіа-ДК" про спростування недостовірної інформації

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у позові відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що позивач не довів факт поширення відповідачем у спірних публікаціях саме тієї інформації, яку в заявлених позовних вимогах він просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача на недоторканість ділової репутації, а судження, які висловив позивач щодо поширеної інформації, так само як і думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності. Експертом не визначено яка конкретно інформація, яка міститься в публікаціях має негативний характер по відношенню до позивача, і яка саме інформація, яка міститься в публікаціях, викладена у формі фактичного твердження, а яка є оціночним судженням. Також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що інформація, яка поширена у зазначених в позові публікаціях, або власна оцінка позивача інформації, поширеної у публікаціях, порушує будь-яким чином його особисті немайнові права, що така інформація завдає будь-якої шкоди відповідним його немайновим благам. Судом, при розгляді спору по суті, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України, враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11.07.3018 у справі № 658/1795/17-ц/19. Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Первинна профспілкова організація співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" звернулась до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21, як такий, що був пропущений з поважних причин; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21 та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, суд першої інстанції не обґрунтував висновок про те, що в публікаціях відсутня інформація про залежність позивача від І.В. Коломойського та не послався на докази, які це на його думку підтверджують. Зокрема, суд не вказав, який інший об`єктивний зміст має словосполучення "профспілка Коломойського" в назвах і тексті оскаржуваних публікацій, і який може мати це словосполучення сенс, окрім вказівки на залежність профспілки від конкретної особи.

Також скаржник не погоджується із тим, що судом першої інстанції зазначено, що позовні вимоги не містять жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи конкретні висловлювання, що були поширені у зазначених публікаціях, слід визнати недостовірними, і такими, що порушують особисте немайнове право позивача на недоторканість його ділової репутації, і такі позовні вимоги не були уточнені позивачем в ході розгляду справи, натомість у позовних вимогах чітко і конкретно вказано, що позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача на недоторканість ділової репутації інформацію, поширену відповідачем на сайті інтернет видання "Новий час" у розділі "НВ Бізнес", а саме:

- Інформацію про залежність Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" від І.В. Коломойського, викладену у публікаціях;

- Інформацію про незаконну мету діяльності Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", про діяльність з метою нашкодити АТ КБ "Приватбанк" та народу України, викладену у публікаціях.

На думку скаржника, суд першої інстанції, з`ясувавши з висновків експерта, що в статтях міститься негативна інформація у формі фактичних тверджень, не встановив самостійно, яка конкретно це інформація. Суд, вважаючи висновок експерта неповним, не здійснив дій, передбачених п. 5 ст. 98 ГПК України, а саме - з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Скаржник вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги абз. 5 арк 4 постанови Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 658/1795/17, однак, інші висновки даної постанови, на думку скаржника, безпідставно враховані судом першої інстанції, оскільки вони не підлягаю застосуванню у даній справі, бо позивачем у ній був депутат, межа допустимої критики щодо нього, як політичного діяча є значно ширшою, ніж окремою пересічної особи, що справедливо констатував Верховний Суд, натомість у даній справі йдеться про ділову репутацію юридичної особи - профспілки.

На думку скаржника, суд, в порушення п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України, не надав мотивованої оцінки аргументу позивача про завдання шкоди діловій репутації, не взяв до уваги висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 727/8388/17, з огляду на який, інформація про залежність профспілки безумовно порушує презумпцію невинуватості, є негативною та порушує право на недоторканість ділової репутації.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про те, що судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні вказано про те, що у публікаціях не зазначено і відсутній конкретний текст із інформацією про "залежність Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" від І.В. Коломойського", як не зазначено і відсутній конкретний текст із інформацією про "незаконну мету діяльності Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", про діяльність з метою нашкодити АТ КБ "Приватбанк" та народу України".

Відповідач зазначає про те, що зі змісту заявлених позивачем позовних вимог вбачається, що позовні вимоги не містять жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи конкретні висловлювання, що були поширені у публікаціях, слід визнати недостовірними і такими, що порушують особисте немайнове право позивача на недоторканість його ділової репутації, і такі позовні вимоги не було уточнені позивачем в ході розгляду справи. Таким чином, зміст заявлених позовних вимог свідчить про те, що позивач просить суд зобов`язати відповідача спростувати не конкретну інформацію, поширену в публікаціях, а власну інтерпретацію/оцінку позивачем інформації, поширеної в цих публікаціях.

Відповідач вказує на те, що особисті враження та оцінки позивача, які не співпадають з оцінками інших осіб, не можуть бути предметом судового захисту, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Щодо експертного висновку відповідач зазначає про те, що судом було досліджено надані позивачем докази, в тому числі й відповідні експертні висновки, яким надано відповідну й адекватну правову оцінку, судом першої інстанції правильно відхилено зазначені експертні висновки з огляду на те, що вони не мають жодного доказового значення у цій справі, оскільки не допомагають встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідач наголошує на тому, що суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог і не повинен виходити за ці межі. Експертні висновки стосувались оцінки змісту публікацій загалом, а тому суд не повинен був аналізувати всі тексти та визначати, що в них є фактами, а що - оціночними судженнями. Суд правильно в межах заявлених позовних вимог дав правову оцінку експертним висновкам як таким, що не мають доказового значення в контексті цього спору і така оцінка є абсолютно обґрунтованою та законною.

Оскільки скаржник весь час наголошує на негативному характері спірної інформації, відповідач зазначає, що ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка встановлювала так звану презумпцію добропорядності, виключено на підставі Закону № 1170-VІІ від 27.03.2014, що означає, що з кінця березня 2014р. відсутні будь-які підстави вважати негативну інформацію недостовірною.

Відповідач зазначає, що твердження скаржника про недотримання судом вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України є незрозумілим, оскільки позивач вважає, що висновки викладені у постанові у справі № 658/1795/17-ц не можуть братись до уваги судом у цій справі. Натомість, відповідач вважає, що позивач, масово подаючи позови до Приватбанку, також став доволі помітним гравцем і своїми діями привернув до себе увагу, тому є всі підстави вважати його публічною особою, межі допустимої критики якої є доволі широкими і в цьому контексті посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 658/1795/17-ц, є доречним.

Відповідач звертає увагу на те, що у тексті позовної заяви та під час судових засідань позивач не згадував про презумпцію невинуватості, отже, враховуючи положення ч. 5 ст. 269 ГПК України, нове обґрунтування позивачем порушення права на його ділову репутацію не повинно прийматись до уваги апеляційним судом.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/7998/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Андрієнко В.В., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 поновлено Первинній профспілковій організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21. Призначено справу № 910/7998/21 до розгляду у судовому засіданні 10.02.2022.

У зв`язку тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Гаврилюка О.М. судове засідання, призначене на 10.02.2022, не відбулось.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2022 призначено розгляд справи № 910/7998/21 за апеляційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 на 07.07.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2022 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий Дім "Медіа-ДК" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2022, у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2022 справи №910/7998/21 справу передано визначеному автоматизованою системою складу суду: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді Зубець Л.П., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2022 прийнято справу №910/7998/21 за апеляційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді Зубець Л.П., Андрієнко В.В.

На підставі ст. 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2022 оголошено перерву у розгляді справи №910/7998/21 за апеляційною скаргою Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 до 14.09.2022. Розгляд справи призначено в режимі відеоконференції.

11.07.2022 до суду надійшла заява про розгляд справи № 910/7998/21 без участі позивача та його представника. Також у клопотанні зазначено, що позивач вимоги апеляційної скарги підтримує у повному обсязі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, тимчасову непрацездатність судді, введення воєнного стану в Україні, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/7998/21 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні 14.09.2022 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

09.09.2020 на веб-сайті Інтернет-видання "Новое Время" (biz.nv.ua) за посиланням https://biz.nv.ua/ukr/experts/privatbank-mozhe-zalishitisya-bez-golovi-pravlinnya-chim-ce-zagrozhuye-ukrajincyam-novini-ukrajini-50157327.html опублікована стаття під назвою "Атака "профспілки Коломойського" зірвалася. Суд відмовився звільнити главу ПриватБанку Крумханзла".

26.02.2021 на веб-сайті Інтернет-видання "Новое Время" (biz.nv.ua) за посиланням https://biz.nv.ua/ukr/finance/konkurs-na-golovu-privatbanku-zablokuvali-novini-ukrajini-50144374.html опублікована стаття під назвою ""Профспілка Коломойського" через суд заблокувала конкурс на голову ПриватБанку - документ".

31.03.2021 на веб-сайті Інтернет-видання "Новое Время" (biz.nv.ua) за посиланням https://biz.nv.ua/ukr/finance/konkurs-na-glavu-privatbanku-apelyaciyu-perenesli-na-dva-tizhni-novini-ukrajini-50151206.html опублікована стаття під назвою "Конкурс на голову ПриватБанку. Суд ще раз переніс розгляд апеляції".

30.04.2021 на веб-сайті Інтернет-видання "Новое Время" (biz.nv.ua) за посиланням https://biz.nv.ua/ukr/experts/privatbank-mozhe-zalishitisya-bez-golovi-pravlinnya-chim-ce-zagrozhuye-ukrajincyam-novini-ukrajini-50157327.html опублікована стаття під назвою "Як "профспілка" хоче паралізувати ПриватБанк".

Відповідач не заперечує проти того, що він є власником веб-сайту та проти факту поширення зазначених статей на веб-сайті.

Позивач вважає, що у статтях опублікованих 09.09.2020, 26.02.2021 та 31.03.2021 відповідачем поширена інформація у формі твердження про залежність Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" від Коломойського І.В. , яка не відповідає дійсності, оскільки позивач діє в суворій відповідності до ст. 12 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та є незалежним від державних органів та органів місцевого самоврядування, роботодавців, та будь-яких інших осіб. У зв`язку із чим, позивачем заявлені позовні вимоги про визнання зазначеної інформації недостовірною та такою, що порушує його особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації.

Також позивач вказує на те, що у статті опублікованій 30.04.2021 міститься інформація у формі твердження про протиправну мету створення профспілки та її штучний характер, а саме: "Усе це дає підстави вважати, що "профспілку" було створено зовсім не із метою захисту працівників ПриватБанку, а виключно для того, щоби шляхом подачі "дивних" судових позовів створити незручності та дестабілізувати діяльність ПриватБанку", а також твердження про те, що позивач намагається паралізувати діяльність ПриватБанку та намагається завдати проблем народу України, а саме: "У свою чергу, намагання "профспілки" залишити ПриватБанк без голови правління може паралізувати його діяльність і знову призвести до проблем з ліквідністю банку, а від цього залежить отримання прибутків, необхідних банкові для виконання своїх обов`язків перед клієнтами та контрагентами. Тому не можна допустити, щоб "профспілка" завдала проблем народу України". На думку позивача, написання відповідачем в назві статті та по тексту статті про позивача лише в лапках "профспілка" є свідченням того, що відповідач стверджує про залежність позивача, підкреслює штучний характер створення позивача та про протиправну мету його діяльності. Ураховуючи зазначене, позивач заявив вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує його особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації інформацію про незаконну мету діяльності Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та про діяльність з метою нашкодити АТ "КБ "Приватбанк" та народу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1 (далі - Постанова № 1) роз`яснено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до .ч 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Частинами 1 та 2 ст. 7 Закону України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, приписами ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

У пункті 15 Постанови № 1 роз`яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Відповідно до пункту 15 Постанови № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація, яка викладена у формі твердження, і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до заявлених позивачем позовних вимог позивач, зокрема просив: " 1. Визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача на недоторканість ділової репутації інформацію поширену відповідачем на сайті інтернет видання "Новий час" у розділі "НВ Бізнес", а саме: 1.1 Інформацію про залежність Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" від І.В. Коломойського, викладену у публікаціях: 1) "Атака профспілки Коломойського зірвалася. Суд відмовився звільнити голову ПриватБанка Крумхазла" від 09 вересня 2020 р.; 2) "Профспілка Коломойського через суд заблокувала конкурс на голову ПриватБанку" від 26 лютого 2021 р.; 3) "Конкурс на голову ПриватБанку. Суд ще раз переніс розгляд апеляції" від 31 березня 2021р.; 1.2. Інформацію про незаконну мету діяльності Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", про діяльність з метою нашкодити АТ КБ "Приватбанк" та народу України, викладену в публікації: "Як "профспілка" хоче паралізувати ПриватБанк" від 30.04.2021 року.".

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що в публікації "Атака профспілки Коломойського зірвалася. Суд відмовився звільнити голову ПриватБанка Крумхазла", "Профспілка Коломойського через суд заблокувала конкурс на голову ПриватБанку", "Конкурс на голову ПриватБанку. Суд ще раз переніс розгляд апеляції" не зазначено і відсутній конкретний текст із інформацією про "залежність Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" від І.В.Коломойського", а в публікації "Як "профспілка" хоче паралізувати ПриватБанк" не зазначено і відсутній конкретний текст із інформацією про "незаконну мету діяльності Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", про діяльність з метою нашкодити АТ КБ "Приватбанк" та народу України".

Відповідно до пояснень, наданих представником позивача під час розгляду справи, інформацію про залежність позивача від Коломойського І.В. , якому в минулому належав АТ "КБ "Приватбанк", позивач вбачає із словосполучень "профспілки Коломойського" та "Профспілка Коломойського", які застосовано у назвах відповідних публікацій "Атака профспілки Коломойського зірвалася. Суд відмовився звільнити голову ПриватБанка Крумхазла" та "Профспілка Коломойського через суд заблокувала конкурс на голову ПриватБанку", а в публікації "Конкурс на голову ПриватБанку. Суд ще раз переніс розгляд апеляції" - із тексту, який поширений в цій публікації, а саме: "Дії цієї профспілки інформаційно підтримуються приближеним до Коломойського нардепом Дубинським…Олігарх намагається змінити керівництво ПриватБанку, щоб закрити ініційовані проти нього судові процеси". Інформацію про незаконну мету діяльності позивача та про діяльність з метою нашкодити АТ КБ "Приватбанк" та народу України позивач вбачає із тексту, який поширений в публікації "Як "профспілка" хоче паралізувати ПриватБанк", а саме: "Усе це дає підстави вважати, що "профспілку" було створено зовсім не із метою захисту працівників ПриватБанку, а виключно для того, щоби шляхом подачі "дивних" судових позовів створити незручності та дестабілізувати діяльність ПриватБанку"; "У свою чергу, намагання "профспілки" залишити ПриватБанк без голови правління може паралізувати його діяльність і знову призвести до проблем з ліквідністю банку - а від цього залежить отримання прибутків, необхідних банкові для виконання своїх обов`язків перед клієнтами та контрагентами. Тому не можна допустити, щоб "профспілка" завдала проблем народу України.".

Однак, частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про інформацію" встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина третя статті 30 Закону України "Про інформацію").

Норма частини першої статті 30 Закону України "Про інформацію", яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися в загальному контексті цього Закону, зокрема статті 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року).

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, а саме справу "Лінгенс проти Австрії": "необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року". Така позиція повністю кореспондується з українським законодавством та судовою практикою.

У Висновках експертів №3323-21 від 09.09.2021 та №3322-21 від 06.09.2021 за результатами проведення експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення, які надані позивачем, експертом за результатами дослідження спірних публікацій зроблено висновки про те, що у наданих на дослідженнях текстах статей міститься інформація негативного характеру по відношенню до позивача, і викладена така інформація у формі як фактичного твердження так і оціночного судження. Проте, експертом не визначено яка конкретно інформація, яка міститься в публікаціях має негативний характер по відношенню до позивача, і яка саме інформація, яка міститься в публікаціях, викладена у формі фактичного твердження, а яка є оціночним судженням, тобто, зазначені висновки не мають жодного доказового значення у цій справі, оскільки не допомагають встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що зі змісту заявлених позивачем позовних вимог вбачається, що позовні вимоги не містять жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи конкретні висловлювання, що були поширені у зазначених публікаціях, слід визнати недостовірними, і такими, що порушують особисте немайнове право позивача на недоторканість його ділової репутації, і такі позовні вимоги не були уточнені позивачем в ході розгляду справи, а зміст заявлених позовних вимог свідчить про те, що позивач просить суд зобов`язати відповідача спростувати не конкретну інформацію, поширену в публікаціях, а власну інтерпретацію/оцінку позивачем інформації, поширеної в цих публікаціях.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач, а суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог (ст. ст. 14, 42, 46, 162 ГПК України).

Оскільки спростуванню підлягає тільки недостовірна інформація, яка була поширена відповідачем та висловлена у формі фактичних тверджень, то позивач повинен був вказати в позовних вимогах конкретну інформацію, яка міститься в публікаціях, та яку він вважає недостовірною, а на суд відповідно покладається обов`язок оцінити, чи є ця інформація фактичними твердженнями чи оціночними судженнями, натомість позивачем не вказано, яка саме інформація чи конкретні висловлювання, поширені в спірних публікаціях є недостовірними на його думку, та такими, що порушують його немайнові права.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт поширення відповідачем у спірних публікаціях саме тієї інформації, яку в заявлених позовних вимогах він просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право позивача на недоторканість ділової репутації, а судження, які висловив позивач щодо поширеної інформації, так само як і думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що інформація, яка поширена у зазначених в позові публікаціях, або власна оцінка позивача інформації, поширеної у публікаціях, порушує будь-яким чином його особисті немайнові права, що така інформація завдає будь-якої шкоди відповідним його немайновим благам.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач у спірній публікації наводить посилання на джерела інформації, яку він інтерпретує, оцінює, і з приводу якої ним висловлено припущення та оціночні судження, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позивачем не зазначено, яку саме інформацію чи конкретні висловлювання, що були поширені у зазначених публікаціях, слід визнати недостовірними, і такими, що порушують особисте немайнове право позивача на недоторканість його ділової репутації, а судження, які висловив позивач щодо поширеної інформації, так само як і думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності, у зв`язку із чим, підстави для задоволення позову відсутні, і, як наслідок, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Особисті враження та оцінки позивача, які не співпадають з оцінками інших осіб, не можуть бути предметом судового захисту, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Право на звернення до суду не повинно використовуватися як спосіб тиску на свободу слова та журналістську діяльність, а неточності у висловах, які є результатом такої діяльності (яка нерідко здійснюється в умовах обмеженості доступу до інформації, перешкоджання у її отриманні тощо), - для формального її спростування безвідносно до дотримання стандартів журналістської діяльності, контексту статті, суспільного значення проблематики, що висвітлюється. Суди, розглядаючи такий спір, не повинні обмежуватись лише формальним дослідженням спірної фрази без врахування контексту всієї статті, змістовно пов`язаних її частин тощо.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/13849/21.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що у публікаціях "Атака Профспілки Коломойського зірвалася. Суд відмовився звільнити голову ПриватБанка Крумхазла", "Профспілка Коломойського через суд заблокувала конкурс на голову ПриватБанку", "Конкурс на голову ПриватБанку. Суд ще раз переніс розгляд апеляції" відсутній текст щодо залежності позивача від Коломойського І.В., а у публікації "Як "профспілка" хоче паралізувати ПриватБанк" від 30.04.2021, відсутня інформація щодо незаконної мети діяльності позивача та з діяльності з метою нашкодити АТ КБ "Приватбанк" та народу України, а викладене у публікаціях є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події.

З приводу доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі № 910/7998/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/7998/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.10.2022, після виходу судді Зубець Л.П. з лікарняного.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Л.П. Зубець

В.В. Андрієнко