ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2022 р. Справа№ 910/18391/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко А.І.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 05.10.2022 у справі №910/18391/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022

у справі №910/18391/21 (суддя Щербакова С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І»

до Консорціуму «Науково-виробниче об`єднання «Укргідроенергобуд»

про стягнення 875 771,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача пені в сумі 571 509,07 грн., інфляційних втрат в сумі 190 634,60 грн. та 3 % річних в сумі 113 627,45 грн. нарахованих за несвоєчасне виконання відповідачем обов`язків по оплаті виконаних позивачем за договором субпідряду на виконання будівельних робіт № 01-05/2017 від 15.07.2017 робіт.

У позовній заяві позивач послався на те, що про можливість стягнення з відповідача сум 3 % річних та інфляційних втрат, а також про безпідставність притримання відповідачем остаточного розрахунку за виконані протягом місця роботи у розмірі не більше 5 % від вартості таких робіт він дізнався з дати набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/9352/20 у якій встановлено, що пункт 13.3. договору субпідряду №01-05/2017 від 15.08.2017 в частині ненарахування річних на суму простроченого платежу та сплати прострочених платежів без урахування індексу інфляції є нікчемним та надано правову оцінку застосуванню відповідачем п. 4.20 договору субпідряду №01-05/2017 від 15.08.2017 в частині при тримання коштів.

Крім того, у позові позивач надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи та які складаються з витрат, які позивач вже поніс, а саме - 13 136,57 грн. витрат на сплату судового збору та 42 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (вартість витрат на ознайомлення з матеріалами справи, попередню юридичну консультацію, збір доказів та написання позову) та витрат, які позивач очікує понести, а саме - 87 577,11 грн. (вартість витрат на підготовку інших документів, доказів, заяв та клопотань під розгляду справи у суді та представництво інтересів позивача на судових засіданнях).

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославши на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для нарахування пені (щодо всієї суми) та 3 % річних та інфляційних втрат (частково), оскільки позивач звернувся до суду лише 09.11.2021, проте був обізнаний щодо наявності заборгованості за спірним договором з 2017 року. Крім того відповідач зазначив про те, що вважає недоцільним посилання позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/9352/20, як на висновок суду, що має преюдиційний характер.

У відповіді на відзив на позов позивач зазначив про те, що про наявність свого права на стягнення з відповідача пені, річних на суму простроченого платежу та можливості застосування індексу інфляції позивач довідався з моменту набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду, а саме з 22.09.2021, якою встановлено факт нікчемності п. 13.3. договору на виконання будівельних робіт № 01-05/2017 від 15.08.2017, що свідчить про те, що строк позовної давності на звернення до суду вказаними вимогами ним пропущено не було.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 3 % річних в сумі 106 665,25 грн., інфляційні втрати в сумі 146 961,91 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 804,41 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції визнав, що з огляду на порушення відповідачем умов спірного договору в частині своєчасного розрахунку за виконані позивачем роботи, останній має право на стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, проте, враховуючи те, що позивачем пропущено строк позовної давності для нарахування пені (щодо всієї суми) та 3 % річних та інфляційних втрат (частково) та відповідну заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а також помилки у розрахунках 3 % річних та інфляційних втрат, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд першої інстанції визнав безпідставними твердження позивача стосовно того, що:

- він довідався про своє право на стягнення пені з моменту набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/9352/20, оскільки позивачем під час розгляду вказаної справи було заявлено вимогу про стягнення пені за порушення строків оплати за договором, проте в подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 за заявою позивача первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І» до Консорціуму «Науково-виробниче об`єднання «Укргідроенергобуд» в частині стягнення пені у розмірі 362 515,78 грн, інфляційних втрат у розмірі 168 512,24 грн. та 3% річних у розмірі 65 396,57 грн. залишено без розгляду:

- про наявність свого права на стягнення з відповідача 3 % річних на суму простроченого платежу та можливості застосування індексу інфляції позивач довідався з моменту набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/9352/20, якою встановлено нікчемність п. 13.3 спірного договору в частині не нарахування річних та індексу інфляції, зазначивши про те, що право на нарахування річних на суму простроченого платежу та сплати прострочених платежів з урахування індексу інфляції виникла у позивача в силу закону, а саме приписів ст. 625 ЦК України

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення є незаконним та необґрунтованим та таким, що ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж саме обставини що і у суді першої інстанції, а саме на те, що строк позовної давності ними пропущено не було, так як у проміжок часу з 17.06.2020 по 22.09.2020 тривав судовий розгляд справи № 910/9352/20, та на те, що він набув права на стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат лише з моменту набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду у вказаній справи, а саме з 22.09.2021.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2022, справу №910/18391/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю.

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2022 витребувано у Господарського суду міста Київ матеріали справи №910/18391/21, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/18391/21.

06.06.2022 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21 залишено без руху, а також надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І» строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 19 704,85 грн.

20.06.2022 від відповідача до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява, в якій просить зобов`язати скаржника надіслати йому копію апеляційної скарги з доданими до неї документами.

21.06.2022 від скаржника до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява разом із доказами сплати судового збору у розмірі 19 704,85 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2022 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І» про поновлення строку на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21, апелянту поновлено вказаний строк, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21 до перегляду його в апеляційному порядку, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21, розгляд апеляційної скарги призначено на 20.09.2022 об 11:45 год., Консорціуму «Науково-виробниче об`єднання «Укргідроенергобуд» відмовлено в задоволенні заяви про зобов`язання скаржника направити йому апеляційну скаргу з доданими до неї документами.

14.07.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну cкаргу в якому відповідач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

16.08.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому він просить надати йому можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення «EasyCon». Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2022 вказане клопотання задоволено. Аналоігчне за змістом клопотання надійшло до суду 14.09.2022.

З 20.09.2022 по 22.09.2022 суддя Куксов В.В. перебував у відпустці, у зв`язку з чим розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/2783/22 від 20.09.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/18391/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс 1» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І., розгляд апеляційної скарги призначено на 05.10.2022 о 14:45 год.

До відзиву на апеляційну скаргу відповідачем додані додаткові докази, а саме копії уточненої позовної заяви про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат та 3 % річних, яка зареєстрована у відповідача 03.12.2020 за № 801 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі № 910/9352/21.

Інформація щодо судових рішень є загальновідомою, їх тексти містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, факти та обставини, які встановлені судовими рішеннями не можна вважати додатковими доказами по справі, а відтак додана відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу копія рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі № 910/9352/21 не є додатковим доказом по справі.

Щодо копії уточненої позовної заяви про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат та 3 % річних, яка зареєстрована у відповідача 03.12.2020 за № 801, слід зазначити таке.

Враховуючи, що відповідач додав цей документальний доказ під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення такого доказу суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості подати вказаний доказ до суду першої інстанції, в той час як, з огляду дату виникнення такого доказу та дату прийняття оскаржуваного рішення, наданий відповідачем доказ він мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

Таким чином, відповідач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

За таких обставин, надана відповідачем під час апеляційного перегляду копія уточненої позовної заяви про стягнення боргу, пені, інфляційних втрат та 3 % річних, зареєстрована у відповідача 03.12.2020 за № 801 як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

Станом на 05.10.2022 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзив, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

15.08.2017 позивач, як субпідрядник, та відповідач, як генпідрядник, уклали договір субпідряду на виконання будівельних робіт №01-05/2017 (далі Договір), в п. 2.1 якого погодили, що генпідрядник доручає, а субпідрядник забезпечує, відповідно до проектно-кошторисної документації і умов Договору, виконання будівельних робіт з будівництва другої черги Дністровської ГАЕС у складі гідроагрегату № 4 для філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» (надалі «Будівельні роботи») згідно з погодженою сторонами Програмою робіт, що додається до Договору та є його невід`ємною частиною (Додаток № 3).

Місцем виконання будівельних робіт є: Чернівецька область, Сокирянський район, адміністративні межі Васильківської сільської ради; філія «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» (Додаток №1) (п. 2.3 Договору).

За змістом п. 2.4 Договору склад, обсяги, види, строки виконання, вартість будівельних робіт визначаються: договірною ціною на виконання будівельних робіт із будівництва другої черги Дністровської ГАЕС у складі гідроагрегату №4 філії «Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» (Додаток 1); графіком виконання робіт (Додаток №2); програмою робіт (Додаток №3).

Ціна будівельних робіт з матеріалами становить 54 032 079,60 грн., у тому числі ПДВ (20%) 9 005 346,60 грн. (п. 4.2 Договору, в редакції додаткової угоди №8 від 27.12.2019).

У пункті 4.18 Договору сторонами погоджено, що для виконання робіт генпідрядник може перераховувати субпідряднику на поточний рахунок авансовий платіж у розмірі не більше, ніж 30,0 % від вартості власних матеріалів субпідрядника, виходячи із узгодженої квартальної програми робіт. Субпідрядник зобов`язується використати одержаний авансовий платіж за цільовим призначенням для закупівлі необхідних матеріальних ресурсів протягом трьох місяців після одержання авансу. По закінченні тримісячного терміну невикористана сума авансового платежу повертається генпідряднику. Зарахування раніше отриманого авансу на закупівлі матеріальних ресурсів субпідрядником проводиться шляхом його щомісячного зменшення на суму до 30% вартості таких матеріальних ресурсів, які входять за звітній місяць до актів приймання виконаних будівельних робіт (за формою №КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (за формою КБ-3).

Відповідно до п. 4.19 Договору, розрахунки за виконані будівельні роботи здійснюються на підставі підписаних сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт за формою №КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою КБ-3 згідно ДСТУ Б Д.1.1-1:2013, протягом 25 банківських днів з дати підписання КБ-3.

У відповідності до п. 12.1, п. 12.2 Договору передача виконаних будівельних робіт субпідрядником і прийняття їх генпідрядником оформлюється актом приймання виконаних будівельних робіт, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками сторін.

Субпідрядник складає акт приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в на підставі виконавчої документації, готує довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 та надає їх генпідряднику щомісяця до 23 числа. Генпідрядник протягом 7 (семи) календарних днів перевіряє достовірність Акту приймання виконаних будівельних робіт у частині фактично виконаних робіт, та у разі відсутності недоліків, підписує його в межах цього ж строку, або направляє мотивоване заперечення проти такого підписання.

За несвоєчасне проведення розрахунків генпідрядник сплачує субпідряднику пеню у розмірі 0,1 % за кожний день прострочення від суми боргу, але не більше облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Річні на суму простроченого платежу не нараховуються. Прострочені платежі сплачуються без врахування індексу інфляції (п. 13.3 Договору).

Відповідно до п. 21.1 Договору, в редакції додаткової угоди №8 від 27.12.2019, цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 30 червня 2020 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що на виконання умов Договору позивачем були виконані будівельні роботи на загальну суму 52 587 997,20 грн., що підтверджується довідками про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 14.11.2017 на суму 919 497,60 грн.; від 07.12.2017 на суму 466 965, 60 грн.; від 12.02.2018 на суму 308 457,60 грн.; від 07.03.2018 на суму 2 413 734, 00 грн.; від 30.03.2018 на суму 827 622,00 грн.;від 11.05.2018 на суму 1 696 332, 00 грн.; від 08.06.2018 на суму 1 629 634,80 грн.; від 27.06.2018 на суму 1 594 503, 60 грн.; від 10.08.2018 на суму 2 301 720,00 грн.; від 06.09.2018 на суму 852 316, 80 грн.; від 12.11.2018 на суму 3 332 432,40 грн.; від 30.11.2018 на суму 9 032 479, 20 грн.; від 20.12.2018 на суму 1 939 237,20 грн.; від 13.02.2019 на суму 2 302 846, 80 грн.; від 15.03.2019 на суму 2 281 587, 60 грн.; від 08.04.2019 на суму 1 889 510, 40 грн.; від 14.05.2019 на суму 2 487 640, 80 грн.; від 07.06.2019 на суму 2 286 674, 40 грн.; від 27.06.2019 на суму 1 764 630,00 грн.; від 31.07.2019 на суму 1 724 989, 20 грн.; від 18.09.2019 на суму 2 700 519,60 грн.; від 11.11.2019 на суму 1 278 709, 20 грн.; від 09.12.2019 на суму 1 292 460, 00 грн.; від 23.12.2019 на суму 1 272 614, 40 грн.; від 25.03.2020 на суму 1 419 358, 80 грн.; від 31.03.2020 на суму 2 571 523, 20 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, а також актами звірки взаєморозрахунків за 2017 рік, за 2018 рік, за 2019 рік та за 2020 рік, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до позивача у якому, серед іншого, просив визнати п. 13.3 Договору недійсним та стягнути заборгованість у розмірі 22 161 360,31 грн., з яких: заборгованість за договором субпідряду № 6-01/2016 від 22.08.2016 - 19 707 253,34 грн., а заборгованість за Договором - 2 454 106,97 грн. (справа № 910/9352/20).

В свою чергу, у справі № 910/9352/20 відповідачем заявлено зустрічний позов (який прийнято до об`єднано в одне провадження з первісним) про повернення невикористаних авансових платежів в сумі 2 544 467,80 грн., 17 729,27 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 29 198,80 грн., нарахованих на суму неповернутих авансових платежів, 145 719,24 грн. вартості поставленого позивачу товару та зобов`язання повернути 2 370,8 куб.м./4 101,48 т подрібненої гранітної скельної маси фр. 0-70 мм, а у разі відсутності такого товару - відшкодувати його вартість, яка становить 2 925 178,39 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі № 910/9352/20:

- первісний позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено заборгованість у сумі 22 161 360, 31 грн. та судовий збір у сумі 332 420,40 грн., в іншій частині первісних позовних вимог відмовлено;

- зустрічний позов задоволено частково, до стягнення з позивача на користь відповідача присуджено авансові платежі в сумі 2 544 467,80 грн., інфляційні втрати в сумі 17 729,27 грн., 3% річних у сумі 29 198,80 грн., кошти за поставлений товар у сумі 145 719,24 грн. та судовий збір у сумі 41 056,73 грн., в іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено;

- проведено зустрічне зарахування сум стягнутих за первісним та зустрічним позовом, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 19 424 245, 20 грн. та судовий збір у сумі 291 363,67 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2021 у справі № 910/9352/20 скасовано частково, викладено його резолютивну частину в наступній редакції:

- первісний позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 22 161 360,31 грн. та судовий збір у сумі 332 420,40 грн., в іншій частині первісних позовних вимог відмовити;

- зустрічний позов задовольнити частково, стягнути з позивача на користь відповідача авансові платежі у сумі 2 544 467,80 грн., інфляційні втрати у сумі 17 729,29 грн., 3% річних у сумі 29 198,80 грн., кошти за поставлений товар у сумі 145 719,24 грн. та судовий збір у сумі 84 934,42 грн., зобов`язати позивача повернути відповідачу 2 370,8 куб.м/4101,48 т подрібненої гранітної скельної маси фр. 0-70 мм вартістю 2 925 178,39 грн., в іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити;

- провести зустрічне зарахування сум стягнутих за первісним та зустрічним позовом, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 19 424 245,20 грн. та судовий збір у сумі 247 485,98 грн.

Під час розгляду справи № 910/9352/20 судами встановлено, що:

- за умовами п.4.20 Договору залишок притриманих коштів мав бути сплачений субпідряднику протягом 35 банківських днів після здачі останнім усіх будівельних робіт відповідно до умов цього договору;

- усі будівельні роботи були здані генпідряднику, що підтверджується як наявними в матеріалах справи Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат №КБ-3 від 31.03.2020, актами звірки взаєморозрахунків, підписаними сторонами, так і визнанням цих фактів безпосередньо відповідачем;

- з огляду на вказане, після спливу 35 календарних днів після здачі будівельно-монтажних робіт, зокрема за Договором, відповідач у будь-якому випадку зобов`язаний був повернути позивачу притримані грошові кошти. При цьому, наведені вище обставини свідчать про те, що строк повернення коштів, притриманих на виконання п.4.20 Договору субпідряду станом на час звернення позивача з даним позовом був таким, що настав;

- п. 13.3 Договору в частині не нарахування річних на суму простроченого платежу та сплати прострочених платежів без урахування індексу інфляції є нікчемним з огляду на приписи ч. 3 ст. 614 ЦК України та положень ст. 215 ЦК України, оскільки визначаючи в договорі таку умову, сторони наперед передбачили можливість порушення зобов`язання за договором, відтак навмисно передбачили даний пункт у договорі, скасувавши відповідальність за порушення зобов`язання, що прямо заборонено законом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 21.03.2017 у справі №910/13806/15 та в постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 904/9695/17;

- у даному випадку пункт 13.3 Договору є нікчемним відповідно до закону з моменту укладення на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України, а наслідки нікчемності правочину для сторін настають у силу вимог закону;

- заявлення вимоги про визнання п. 13.3 Договору недійсним в частині не нарахування річних на суму простроченого платежу та сплати прострочених платежів без урахування індексу інфляції не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача за первісним позовом через нікчемність такого пункту в силу закону.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі № 910/9352/20 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 910/18391/21, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді справи №910/9352/20 зокрема щодо того, що усі будівельні роботи були здані відповідачу, що після спливу 35 календарних днів після здачі будівельно-монтажних робіт за Договором відповідач у будь-якому випадку зобов`язаний був повернути позивачу притримані грошові кошти, що строк повернення коштів, притриманих на виконання п.4.20 Договору субпідряду станом на час звернення позивача з позовом у справі №910/9352/20 був таким, що настав, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

Отже, факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань з оплати виконаних позивачем за Договором робіт встановлений судовими рішеннями у справі №910/9352/20, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи № 910/18391/21, а встановлені ними обставини повторного доведення не потребують.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем обов`язків по оплаті виконаних позивачем за Договором робіт останній має право на стягнення пені в сумі 571 509,07 грн., інфляційних втрат в сумі 190 634,60 грн. та 3 % річних в сумі 113 627,45 грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 838 ЦК України підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено вище,:

- на виконання умов Договору позивачем були виконані будівельні роботи на загальну суму 52 587 997, 20 грн., що підтверджується довідками про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3, а також актами звірки взаєморозрахунків за 2017 рік, за 2018 рік, за 2019 рік та за 2020 рік, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств;

- відповідно до п. 4.19 Договору, розрахунки за виконані будівельні роботи здійснюються на підставі підписаних сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт за формою №КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою КБ-3 згідно ДСТУ Б Д.1.1-1:2013, протягом 25 банківських днів з дати підписання КБ-3.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, враховуючи умови п. 4.19 Договору та положення ЦК України, матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань у визначені позивачем у Детальному розрахунку (а.с. 17-18 т. 1) періоди.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

За умовами п. 13.3 Договору за несвоєчасне проведення розрахунків генпідрядник сплачує субпідряднику пеню у розмірі 0,1 % за кожний день прострочення від суми боргу, але не більше облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення Договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 ГК України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

З огляду на наявні у матеріалах справи документальні докази, колегія суддів вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача пені, водночас слід зазначити про таке.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у даній справі, в тому числі і щодо вимог про стягнення пені.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом положень п.1 ч. 1 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, за грошовими зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом положень ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, проте ч. 1 ст. 265 ЦК України встановлює, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції:

- спеціальний строк позовної давності тривалістю в один рік щодо вимоги про стягнення пені в сумі 571 509,07 грн., станом на момент звернення позивача з позовом до суду;

- послання відповідача на те, що він довідався про своє право на стягнення пені з моменту набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/9352/20, є безпідставними оскільки позивачем під час розгляду вказаної справи було заявлено вимогу про стягнення пені за порушення строків оплати за договором, проте в подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 за заявою позивача первісний позов в частині стягнення пені у розмірі 362 515,78 грн., інфляційних втрат у розмірі 168 512,24 грн. та 3% річних у розмірі 65 396,57 грн. залишено без розгляду;

- позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з спірною вимогою про стягнення пені лише 09.11.2021 (згідно календарного штемпеля поштового відділення на поштовому конверті, в якому було надіслано позовну заяву) та ним не доведено наявності підстав для висновку про переривання та/або зупинення перебігу строку позовної давності щодо вказаної вимоги, в той час як відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 571 509,07 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 190 634,60 грн. та 3 % річних в сумі 113 627,45 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи слідує, що позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за період з 19.12.2017 по 21.09.2021.

Разом з тим, як встановлено вище, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у даній справі і щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 30 512,72 грн. та 3 % річних у розмірі 6 962,19 грн.

Верховний Суд у постанові від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17 зазначив, що за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

При цьому, щодо правової природи нарахувань за ст. 625 ЦК України як триваючого правопорушення, яке припиняється лише в момент повного виконання основного зобов`язання, встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності щодо таких нарахувань обраховується за останні три роки, які передували зверненню кредитора з позовом, якщо основне зобов`язання боржником не виконано.

Отже, враховуючи що позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом 09.11.2021, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором нарахованих на суму боргу за наступними довідками:

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 14.11.2017 на суму 919 497,60 грн. строк оплати настав 19.12.2017, строк позовної давності сплив 19.12.2020;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 07.12.2017 на суму 466 965,60 грн. строк оплати настав 16.01.2018, строк позовної давності сплив 16.01.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 12.02.2018 на суму 308 457,60 грн. строк оплати настав 20.03.2018, строк позовної давності сплив 20.03.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 07.03.2018 на суму 2 413 734,00 грн. строк оплати настав 13.04.2018, строк позовної давності сплив 13.04.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 30.03.2018 на суму 827 622,00 грн. строк оплати настав 08.05.2018, строк позовної давності сплив 08.05.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 11.05.2018 на суму 1 696 332,00 грн. строк оплати настав 15.06.2018, строк позовної давності сплив 15.06.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 08.06.2018 на суму 1 629 634,80 грн. строк оплати настав 13.07.2018, строк позовної давності сплив 13.07.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 27.06.2018 на суму 1 594 503,60 грн. строк оплати настав 01.08.2018, строк позовної давності сплив 01.08.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 10.08.2018 на суму 2 301 720,00 грн. строк оплати настав 17.09.2018, строк позовної давності сплив 17.09.2021;

- за довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 06.09.2018 на суму 852 316,80 грн. строк оплати настав 11.10.2018, строк позовної давності сплив 11.10.2021.

Позивач у відповіді на відзив вказує, що про наявність свого права на стягнення з відповідача 3 % річних на суму простроченого платежу та можливості застосування індексу інфляції він довідався з моменту набрання законної сили постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у справі № 910/9352/20, якою встановлено нікчемність п. 13.3 Договору в частині ненарахування річних та індексу інфляції, що свідчить про те, що відлік позовної давності розпочався для позивача лише з 22.09.2021.

Щодо вказаних обставин колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

За змістом ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, ЦК України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов.

Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочини є безспірно нікчемними, якщо усувається оціночність їх сприйняття і абсолютно зрозуміло, що вони вчинені з таким порушенням закону, яке позначається як підстава їх нікчемності, тому ніякого спору виникнути не може. Нікчемний правочин як завідомо недійсний не підлягає виконанню. На нікчемність правочину мають право посилатися і вимагати в судовому порядку застосування наслідків його недійсності будь-які заінтересовані особи.

У свою чергу оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Таким чином, оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.

На відміну від нікчемного оспорюваний правочин на момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, тому припускається дійсним. Водночас порушення умов дійсності правочинів в момент вчинення, як вже зазначалося, надає можливість одній зі сторін чи заінтересованій особі звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним. Тобто якщо правочин не оспорюється, то є дійсним і створює відповідні юридичні наслідки.

Враховуючи, що п. 13.3 Договору в частині не нарахування річних та індексу інфляції є нікчемним, тобто недійсним в силу положень ЦК України, про що позивач мав бути обізнаний з дати укладення Договору, підтвердження вказаного факту у справі № 910/9352/20 жодним чином не впливає на обчислення строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

До того ж, за змістом положень чинного законодавства, право на нарахування річних на суму простроченого платежу та сплати прострочених платежів з урахування індексу інфляції виникла у позивача в силу закону, а саме приписів ст. 625 ЦК України, а не в силу положень Договору.

При цьому, як було зазначено вище, позивачем під час розгляду справи № 910/9352/20 було заявлено вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків оплати за договором, проте в подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2021 за заявою позивача первісний позов в частині стягнення в тому числі інфляційних втрат та 3% річних було залишено без розгляду, що свідчить про відсутність підстав для переривання строку позовної давності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, оскільки позивачем не доведено наявності підстав для висновку про переривання та/або зупинення перебігу строку позовної давності щодо вказаних вимог, а відповідачем, в свою чергу, заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у стягненні нарахованих позивачем інфляційних втрат у розмірі 30 512,72 грн. та 3 % річних у розмірі 6 962,19 грн. за довідками про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 14.11.2017, від 07.12.2017, від 12.02.2018, від 07.03.2018, від 30.03.2018, від 11.05.2018, від 08.06.2018, від 27.06.2018, від 10.08.2018, від 06.09.2018 необхідно відмовити. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

В той же час, так як при перевірці судом першої інстанції правильності наданих позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат за довідками про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3 від 14.11.2017 на суму 919 497,60 грн.; від 07.12.2017 на суму 466 965, 60 грн.; від 12.02.2018 на суму 308 457,60 грн.; від 07.03.2018 на суму 2 413 734,00 грн.; від 30.03.2018 на суму 827 622,00 грн.; від 11.05.2018 на суму 1 696 332,00 грн.; від 08.06.2018 на суму 1 629 634,80 грн.; від 27.06.2018 на суму 1 594 503,60 грн.; від 10.08.2018 на суму 2 301 720,00 грн.; від 06.09.2018 на суму 852 316,80 грн. встановлено, що позивачем допущено помилку у визначенні розміру нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції цілком вірно задовольнив за уточненим розрахунком суду позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 106 665,26 грн. та інфляційних втрат у розмірі 146 961, 91 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажсервіс І» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2022 у справі №910/18391/21.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/18391/21.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 06.10.2022

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

А.І. Тищенко