РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.09.2022Справа № 910/15194/20 (910/21154/21)

За позовною заявою Акціонерного товариства "Універсал Банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська,54/193, ідентифікаційний номер 21133352)

до 1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" (02068, м. Київ, вул. А. Ахматової,13-В, ідентифікаційний номер 22919904)

про визнання недійсним договору позики

в межах справи №910/15194/20

За заявою Фізичної особи-підприємця Ганчук Григорія Володимировича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" (02068, м. Київ, вул. А. Ахматової,13-В, ідентифікаційний номер 22919904)

про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

секретар судового засідання Судак С.С.

Представники сторін:

від позивача - Приходько Л.А.,

від відповідача-1 - Деяк Я.М.,

від відповідача-2 - не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа №910/15194/20 за заявою Фізичної особи-підприємця Ганчук Григорія Володимировича про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон".

21.12.2021 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Як вбачається з позовної заяви, відповідачем у справі вказано ОСОБА_1 , тобто фізичну особу, що не є підприємцем.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.12.2021 вирішено звернутись до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації із запитом щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 , останнє відоме місце реєстрації (проживання) якої є АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 . Зобов`язано Подільську районну в місті Києві державної адміністрації протягом П`ЯТИ днів з моменту отримання запиту суду надати інформацію про місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 , останнє відоме місце реєстрації (проживання) якої є АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Так, до Господарського суду міста Києва надійшла довідка Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про реєстрацію місця проживання особи, з якої вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.02.2022.

15.02.2022 до суду надійшов відзив відповідача-1 на позовну заяву.

21.02.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь Акціонерного товариства "Універсал Банк" на відзив відповідача-1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 задоволено клопотання Акціонерного товариства "Універсал Банк" про витребування доказів. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Орізон" та ОСОБА_1 надати суду у строк до 14.03.2022 оригінал договору позики від 25.12.2007. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Орізон" надати суду у строк до 14.03.2022 первинні документи (виписки по рахунках, меморіальні ордери) на підтвердження отримання боржником коштів за договором позики від 25.12.2007. Відкладено підготовче засідання на 21.03.2022.

23.02.2022 до суду надійшло клопотання відповідача-1 про витребування доказів.

Водночас, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

Відповідно до положень статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 № 9 запроваджено невідкладні заходи для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах воєнного стану. Зокрема, пунктом 2 вказаного рішення зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів рекомендовано оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно з Указом Президента України "Про продовження дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022, затвердженого Законом України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

За наведених обставин призначене на 21.03.2022 судове засідання з розгляду справи № 910/15194/20 (910/21154/21) не відбулося з об`єктивних причин, що не залежать від суду.

05.04.2022 до суду від відповідача-1 надійшли заперечення щодо заявлених позовних вимог.

12.04.2022 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.04.2022 призначено розгляд справи у підготовчому засіданні на 22.06.2022.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.06.2022 задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. Зобов`язано Акціонерне товариство "Універсал Банк" надати суду у строк до 08.07.2022 інформацію про рух грошових коштів по відкритому для Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" рахунку № НОМЕР_3 за період з 01.01.2008 по теперішній час із зазначенням суб`єктів, які здійснювали зарахування грошових коштів. Відкладено підготовче засідання на 13.07.2022.

05.07.2022 до суду надійшло клопотання позивача про долучення документів до матеріалів справи.

13.07.2022 до суду надійшли письмові пояснення відповідача-1 щодо клопотання позивача про призначення у справі експертизи.

13.07.2022 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2022 відмовлено Акціонерному товариству "Універсал Банк" у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної (фізико-хімічної) експертизи у справі, закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті на 07.09.2022.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.09.2022 відкладено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 28.09.2022.

У судовому засіданні 28.09.2022 представник позивача просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача-1 у задоволенні позову просив відмовити, пославшись на викладені в позові обставини.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом, 26.12.2007 між АТ «Універсал Банк» та ТОВ «Орізон» укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL742, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ТОВ «Орізон» кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 900 000 дол. США.

26.12.2007 між АТ «Універсал Банк» та ТОВ «Орізон» укладено додаткову угоду №BL742-K/1 до Генерального договору про надання кредитних послуг №BL742 від 26.12.2007. Відповідно до додаткової угоди позичальнику надавався кредит у сумі 900 000 дол. США, строком на 240 місяців, до 01.12.2027, зі сплатою 12% річних.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Орізон» за Генеральним кредитним договором та додатковою угодою, 26.12.2007 між сторонами укладено договір іпотеки нерухомого майна - нежилі приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 11) літ. А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та належать ТОВ «Орізон».

Крім того, 26.12.2007 між АТ «Універсал Банк» та ТОВ «Орізон» укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92,50 кв.м., житловою площею 59,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І., та зареєстрований у реєстрі за № 8105.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/2983/16 задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» в повному обсязі та стягнуто з ТОВ «Орізон» на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 781 812, 34 дол. США, заборгованість по відсоткам в розмірі 78 243, 22 дол. США, заборгованість по підвищеним відсоткам в розмірі 2 130, 03 дол. США та судовий збір в розмірі 206 700, 00 грн.

Дане рішення суду залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2020 у справі №910/2983/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2020 відкрито провадження у справі № 910/15194/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" (02068, м. Київ, вул. А. Ахматової,13-В, ідентифікаційний номер 22919904). Визнано грошові вимоги Фізичної особи-підприємця Ганчука Григорія Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" у розмірі 529 000,00 грн. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 визнано кредитором у справі № 910/15194/20 по відношенню до боржника, зокрема, Акціонерне товариство «Універсал Банк» з грошовими вимогами на суму 26 547 635,04грн., з яких 4 204,00грн.-вимоги першої черги, 20 467 431,04грн.-вимоги четвертої черги, 6 076 000,00грн.-вимоги забезпечені заставою боржника; ОСОБА_1 з грошовими вимогами на суму 27 601 704,00 грн., з яких 4204,00 грн. - вимоги першої черги, 22 078 000,00 грн. - вимоги четвертої черги, 5 519 500,00 грн. - вимоги шостої черги; ОСОБА_2 з грошовими вимогами на суму 2 001 454,00 грн., з яких 4204,00 грн. - вимоги першої черги, 1 597 800,00 грн. - вимоги четвертої черги, 399 450,00 грн. - вимоги шостої черги.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 910/15194/20 ухвалу Господарського суду м. Києва від 20.01.2021 залишено без змін.

Разом із цим, постановою Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 910/15194/20 ухвалу Господарського суду м. Києва від 20.01.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2021 в частині розгляду кредиторських вимог AT «Універсал Банк» залишено без змін; в частині розгляду кредиторських вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - скасовано, в цій частині справу направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Так, 25.12.2007 між ОСОБА_1 (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон" (позичальник) в особі директора ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 830 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 15.01.2019.

Пунктом 3 договору позики сторони погодили, що у випадку невиконання зобов`язання, позичальник, крім суми боргу за цим договором, зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у сумі 25 % від неповернутої частини боргу.

У пункті 4 договору встановлено, що місце виконання договору є: АДРЕСА_4 .

Також у пункті 5 договору сторони погодили строк позовної давності тривалістю 8 років

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2020 у справі № 753/9175/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 27 597 500,00 грн., з яких: 22 078 000,00 грн. - сума основного боргу, 5 519 500,00 грн. - штраф.

Постановою Київського апеляційного суду від 29.07.2021 апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2020 скасовано. Матеріали справи № 753/9175/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Орізон» про стягнення заборгованості за договором позики передано до господарського суду м. Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/15194/20 про банкрутство ТОВ «Орізон».

Постановою Верховного Суду від 19.01.2022 постанову Київського апеляційного суду від 29.07.2021 змінено, викладено її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

У той же час, АТ «Універсал Банк» звернулося до суду зі вказаним позовом до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон", в якому просило визнати недійсним договір позики від 25.12.2007.

На обґрунтування пред`явлених вимог зазначено, що оспорюваний договір вчинено з метою ухилитись від виконання судового рішення про стягнення заборгованості, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором позики. Позивач вказує, що у фінансовій звітності ТОВ «Орізон» не відображено отримання позики та наявності заборгованості перед ОСОБА_1 , також відсутні докази схвалення зборами учасників ТОВ «Орізон» укладення договору позики від 25.12.2012, як правочину, що перевищує 5 000,00 грн. Більш того, станом на час укладення спірного договору директор ТОВ «Орізон» ОСОБА_3 перебувала у відпустці, у зв`язку з чим не могла підписати даний договір. Натомість, виконуючою обов`язки директора ТОВ «Орізон» на час відпустки ОСОБА_3 з 19.12.2007 по 11.01.2008 згідно з довіреністю від 12.12.2007 здійснювала ОСОБА_1 , яка виступала також одноособовим учасником (засновником) ТОВ «Орізон».

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 наголосила на відсутності порушеного права позивача, оскільки спірний правочин укладений до винесення рішення у справі № 910/2983/16 про стягнення з відповідача-2 на користь позивача заборгованості. При цьому, за відсутності доказів передачі коштів за договором позики, останній є неукладеним та не може бути визнаний недійсним. У той же час, неналежна організація та ведення бухгалтерського обліку не може бути підставою для визнання договору недійсним. Одночасно, позивачем не доведено фіктивності та фраудаторності оспорюваного правочину. Крім того, у подальшому між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, якою змінено строк повернення позики та порядок перерахування грошових коштів.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно положень статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта) під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з частиною 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Із матеріалів справи слідує, що оспорюваний договір позики укладений 25.12.2007, у зв`язку з чим за темпоральним правилом до спірних правовідносин можуть бути застосовані приписи статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов`язання боржником у натурі після закриття провадження у справі про банкрутство. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу (частини 2-4 статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Разом із цим, наведені положення статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлюють межі "підозрілого періоду", в який є найбільш вірогідним вчинення боржником фраудаторних правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника, протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Таким чином, спірний договір позики від 25.12.2007 укладений не в межах встановленого статтею 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» річного періоду, що передував порушенню справи про банкрутство, у зв`язку з чим спеціальні положення вказаної статті для визнання такого правочину недійсним не підлягають застосуванню.

Водночас, укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2021 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства "Універсал Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орізон» у розмірі на суму 26 547 635,04 грн., то Акціонерне товариство "Універсал Банк" виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним, як кредитор ТОВ «Орізон».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Наведена правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 201/2832/19.

За приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц правовою позицією укладений у письмовій формі договір позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом, предметом спірного договору позики від 25.12.2007 є надання ОСОБА_1 , як позикодавцем, Товариству з обмеженою відповідальністю "Орізон", як позичальнику, позики на суму 830 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 15.01.2019.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, та вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Так, з метою з`ясування реальності руху грошових коштів, тобто факту передачі коштів за договором позики від 25.12.2007, суд витребував від Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" первинні документи (виписки по рахунках, меморіальні ордери) на підтвердження отримання боржником коштів за договором позики від 25.12.2007. Крім того, зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Орізон" та ОСОБА_1 надати суду оригінал договору позики від 25.12.2007.

Разом із цим, до заперечень на відповідь на відзив від 05.04.2022 відповідачем-1 долучено до матеріалів справи копію додаткової угоди від 26.12.2007 до договору позики від 25.12.2007, відповідно до пункту 1 якої сторони вирішили змінити кінцевий строк повернення позики, встановивши дату повернення позики, не пізніше 10.01.2020.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди сторонами узгоджено викладення пункту 4 у наступній редакції: «Грошові кошти передаються в позику шляхом їх внесення позикодавцем на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_3 , код банку (МФО) 322001, ВАТ «Універсал Банк».

У той же час, дана додаткова угода від 26.12.2007 до договору позики від 25.12.2007 долучена відповідачем-1 лише 05.04.2022 із запереченнями на відповідь на відзив.

Суд наголошує, що дана додаткова угода укладена між сторонами 26.12.2007, тобто на наступний день після підписання договору позики від 25.12.2007, однак відповідачем-1 не наведено жодних обставин неможливості надання відповідної додаткової угоди раніше.

Позаяк, за своєю правовою природою додаткова угода є невід`ємною частиною договору в цілому, оскільки доповнює чи змінює відповідні умови договору, у зв`язку з чим невід`ємність додаткової угоди забезпечує повне викладення змісту правочину.

Проте, дана додаткова угода від 26.12.2007 до договору позики від 25.12.2007 не була предметом розгляду Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2020 при розгляді справі № 753/9175/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" про стягнення боргу за договором позики від 25.12.2007.

При цьому суд звертає увагу, що додаткова угода, на яку посилається відповідач-1, датована 26.12.2007, тобто на день пізніше оспорюваного договору від 25.12.2007, у зв`язку з чим мала бути пред`явлена до суду при поданні позову про стягнення боргу за договором позики від 25.12.2007.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" суб`єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб`єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Судом враховані посилання ОСОБА_1 на те, що нею протягом 2008-2014 року вносилися через касу АТ "Універсал Банк" грошові кошти на рахунок № НОМЕР_3 у загальній сумі 830 000,00 дол. США, та що значна частина коштів вносилася шляхом їх переказу з рахунку ОСОБА_1 .

Водночас, Акціонерним товариством "Універсал Банк" подано до матеріалів справи виписку по особовому рахунку № НОМЕР_3 за період з 01.01.2008 по 23.06.2022 щодо руху коштів ТОВ "Орізон".

Відповідно до інформації із поданої виписки на рахунок ТОВ "Орізон" грошові кошти від ОСОБА_1 в розмірі 830 000,00 дол. США за період з 01.01.2008 по 23.06.2022 не надходили.

Також судом досліджені долучені відповідачем-1 до матеріалів справи копії заяв на переказ готівки. Однак, у вказаних заявах міститься призначення платежу «погаш.кред.зг.кр.д.№BL742-К/1від26.12.07», отримувач ВАТ "Універсал Банк".

Відтак, даними копіями заяв на переказ готівки не підтверджується перерахування відповідачем-1 грошових коштів ТОВ "Орізон" за договором позики від 25.12.2007.

Як зауважила ОСОБА_1 , договір позики від 25.12.2007 укладено для уникнення ризику невиконання товариством кредитних зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг від 26.12.2007 №BL742 перед Акціонерним товариством "Універсал Банк".

Натомість, у матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі докази на підтвердження обставин щодо взаємопов`язаності оспорюваного договору позики від 25.12.2007 та Генерального договору про надання кредитних послуг від 26.12.2007 №BL742.

За положеннями статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній станом на момент розгляду справи) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час укладення договору позики), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час розгляду справи судом).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц.

Згідно з положеннями статті 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

Підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку (частина 1 статті 11 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Судом досліджено копії наданих ОСОБА_1 фінансових звітів ТОВ "Орізон" за 2018-2020 роки. Утім, даними фінансовими звітами не охоплюється весь спірний період, який розпочинається з дати укладення оспорюваного договору позики - 25.12.2007. При цьому, у фінансових звітах за 2018-2020 роки не містяться дані в розрізі контрагентів, що дало би змогу встановити наявність чи відсутність зобов`язань ТОВ "Орізон" перед ОСОБА_1 .

Також відсутні докази відображення операції по отриманню та використанню позики у фінансовій звітності з 2008 рік, що подавалася боржником у справі про банкрутство ТОВ "Орізон".

Таким чином, матеріали справи не містять жодних первинних і зведених документів бухгалтерського та податкового обліку і звітності тощо, як на час укладення спірного договору позики 25.12.2007, так і після його укладення, що підтверджували би реальність відповідної фінансової операції із надання ОСОБА_1 ТОВ "Орізон" позики в розмірі 830 000,00 дол. США.

Одночасно судом враховано, що позивач звертав увагу на те, що на час укладення спірного договору позики від 25.12.2007 директор ТОВ "Орізон" ОСОБА_3 перебувала у відпустці з 19.12.2007 по 11.01.2008, тобто не могла підписувати спірний договір.

Так, до матеріалів справи долучено копію наказу від 19.12.2007 № 33 щодо призначення на час відпустки директора ОСОБА_3 виконуючої обов`язки ОСОБА_1 з 19.12.2007 по 11.01.2008 з правом підпису всієї документації.

У той же час, ОСОБА_1 долучено копію наказу від 24.12.2007 за підписом виконуючої обов`язки директора Ткаченко Надії Володимирівни, за яким у зв`язку з необхідністю підписання господарських договорів ОСОБА_3 відізвано з відпустки на 25-26.12.2007.

Незважаючи на це, до матеріалів справи також долучено копію додаткової угоди від 26.12.2007 № BL742-К/1 до генерального договору про надання кредитних послуг від 26.12.2007 №BL742 та додаток № 2 до додаткової угоди, що підписані зі сторони ТОВ "Орізон" в особі Ткаченко Надії Володимирівни, яка діє на підставі довіреності від 12.12.2007, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснощок Л.М., реєстровий номер 442.

Таким чином, за наявності наказу від 24.12.2007 щодо відізвання з відпустки директора ТОВ "Орізон" Алексєєвої К.А. на 25-26.12.2007 для підписання господарських договорів, 26.12.2007 додаткова угода № BL742-К/1 до генерального договору про надання кредитних послуг від 26.12.2007 №BL742 підписана від ТОВ "Орізон" ОСОБА_1 .

Натомість, у матеріалах справи відсутні пояснення зі сторони відповідачів щодо обставин підписання 25-26.12.2007 договору позики із додатковою угодою директором ТОВ "Орізон" ОСОБА_3 , яку згідно з наказом від 24.12.2007 відізвано з відпустки на 25-26.12.2007, та додаткової угоди від 26.12.2007 № BL742-К/1 до договору від 26.12.2007 №BL742 в особі ОСОБА_1 на підставі довіреності, як виконуючою обов`язки ТОВ "Орізон" на період відпуски ОСОБА_3 .

Поряд із цим, як убачається зі статуту ТОВ "Орізон", що міститься в матеріалах справи про банкрутство, ОСОБА_1 виступала на час підписання оспорюваного договору єдиним засновником (учасником) товариства та кінцевим бенефіціарним власником.

Як посилався позивач, згідно з п. 15.5.9 Розділу 15 Статуту ТОВ «Орізон» (зареєстрованого 10.02.2006) до компетенції Зборів учасників товариства належить затвердження будь-яких угод, укладених на суму, що перевищує 5000,00 (п`ять тисяч) гривень, а також угод пов`язаних з відчуженням землі, купівлі, продажу, оренди та відчуження нерухомості і основних засобів, що належать Товариству, балансова вартість яких становить 3 000,00 (три тисячі) гривень і більше.

У свою чергу, ОСОБА_1 долучено до заперечень на відповідь на відзив копію рішення учасника ТОВ «Орізон» від 25.12.2007 ОСОБА_1 , яка володіє 100 % часткою в статутному капіталі, щодо надання виконавчому органу товариства дозволу на укладення правочину із ОСОБА_1 , як позикодавцем, на суму позики 830 000,00 дол. США на правах, визначених на розсуд сторін.

Відповідно до викладених у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17 доказами наступного схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо).

Натомість, у межах даної справи судом встановлено відсутність безпосередньо первинних документів на підтвердження реальності руху грошових коштів за спірним договором позики від 25.12.2007, що свідчить про відсутність спрямованості спірного договору на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Стаття 3 ЦК України закріплює такі загальні засади цивільного законодавства, як принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

Укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента, та виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

Натомість, сторонами при укладенні оспорюваного договору позики від 25.12.2007 не дотримано загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), такий договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору позики від 25.12.2007 недійсним.

Згідно із пунктом 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Разом з тим, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (пункт 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на відповідача 1 та відповідача 2 порівну, а саме в розмірі 2270 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір позики, укладений 25 грудня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Орізон» та ОСОБА_1 .

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Універсал Банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/193, ідентифікаційний номер 21133352) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. витрат зі сплати судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" (02068, м. Київ, вул. А. Ахматової,13-В, ідентифікаційний номер 22919904) на користь Акціонерного товариства "Універсал Банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/193, ідентифікаційний номер 21133352) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. витрат зі сплати судового збору.

5. Видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.10.2022

Суддя Д.В. Мандичев