ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2022 р. Справа№ 910/600/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Гаврилюка О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022

у справі № 910/600/22 (суддя: Сівакова В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс»,

про стягнення 17.846,94 грн,

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-Поліс" про стягнення 17.846,94 грн страхового відшкодування.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 177/078/001305 від 06.10.2020 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування автомобіля марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ 21043, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , яким скоєно ДТП, застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АР/5238926), а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-Поліс" на користь Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" 17.846 (сімнадцять тисяч вісімсот сорок шість) грн 94 коп. страхового відшкодування, 2.481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору, 6.000 (шість тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правову допомогу.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки ВАЗ 21043, державний номер НОМЕР_2 , яким скоєно ДТП, застрахована у відповідача згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/5238926, то відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу покладається на відповідача.

Суд першої інстанції зауважив, що пошкоджений автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 є 2019 року випуску (тобто строк експлуатації складає менше 7 років), а тому за відсутності документального підтвердження наявності перелічених винятків, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування коефіцієнту фізичного зносу.

Також, місцевий господарський суд дійшов висновку, що виключення відповідачем при розрахунку суми страхового відшкодування вартості позиції датчика парктроніка є неправомірним, оскільки про його пошкодження зазначено в акті огляду ТЗ від 25.05.2021.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інтер-Поліс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи. Відповідач наполягає на тому, що фізичний знос враховується як втрата вартості колісного транспортного засобу, що виникає в процесі його експлуатації.

Апелянт вказує, що для підтвердження визначення розміру шкоди та дотримання принципу змагальності сторін відповідачем було заявлено клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи, водночас, суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки пошкоджений автомобіль 2019 року випуску та винятки до нього не можуть бути застосовані. З таким висновком апелянт не погоджується внаслідок неналежного, на його думку, дослідження доказів. Відповідно до страхового акту позивача в пункті «виплати, що проводились раніше», зазначено, що позивач сплачував страхове відшкодування у розмірі 25 338,00 грн., що свідчить про те, що до страхового випадку, за яким несе відповідальність відповідач, пошкоджений транспортний засіб був у попередній ДТП або було його пошкоджено внаслідок іншого страхового випадку.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2022, апеляційна скарга у справі № № 910/600/22 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П, Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-Поліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22 було залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3721,50 грн та доказів надсилання копії апеляційної скарги позивачу у даній справі Приватному акціонерному товариству "Українська пожежно-страхова компанія".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 поновлено Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Інтер-Поліс» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22, відмовлено Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Інтер-Поліс» у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, справу № 910/600/22 призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22, запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Оскільки згідно долучених до матеріалів справи повідомлень про вручення поштових відправлень сторонами отримано рекомендовану кореспонденцію суду, то в силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України учасники справи є належним чином повідомленими про перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22.

27.06.2022 від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» надійшло клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи.

Дослідивши матеріали справи та розглянувши доводи клопотання на предмет їх обґрунтованості, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для призначення у даній справі автотоварознавчої експертизи, виходячи із наступного.

У силу приписів ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

При цьому згідно ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Згідно ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Як визначено у ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні суду.

Відповідно до ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Отже, судова експертиза призначається за наявності визначених ст. 99 ГПК України сукупності умов лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях, та питання її призначення повинне вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Обгрунтовуючи заявлене клопотання про призначення судової експертизи, відповідач вказує на те, що фізичний знос визначається як втрата вартості колісного транспортного засобу, що виникає в процесі його експлуатації. Відповідач не погоджуться з розміром матеріального збитку, визначеного позивачем на підставі рахунку СТО, оскільки при визначенні розміру страхового відшкодування не було визначено коефіцієнт фізичного зносу.

З огляду на те, що для визначення розміру страхового відшкодування з урахуванням приписів Закону № 1961-IV потрібні спеціальні знання, то для правильного вирішення спору, на думку відповідача, потрібно призначити судову автотоварознавчу експертизу, яку в порушення норм процесуального права судом першої інстанції призначено не було.

Надаючи оцінку вказаному клопотанню, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями пункту 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), передбачено, що значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з п. 7.39. Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувались в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4, зокрема автомобіль легковий, експлуатувався в режимі таксі, що передбачає надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що пошкоджений автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 є КТЗ 2019 року випуску, а відтак строк експлуатації складає менше 7 років.

При цьому, жодних доказів належності зазначеного автомобіля до КТЗ у вище перелічених винятках, апелянтом надано не було, що вказує на відсутність підстав для застосування коефіцієнту фактичного зносу та, як наслідок, відсутність підстав для призначення судом заявленої відповідачем судової автотоварозначої експертизи, оскільки необхідність проведення останньої апелянт обгрунтовував саме потребою визначення розміру страхового відшкодування з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 902/834/20, від 13.08.2021 у справі № 917/1196/19, від 30.09.2021 у справі 927/110/18, від 23.12.2021 у справі № 5015/45/11 (914/1919/20).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 922/2017/17 від 30.05.2018).

У відповідності до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і суперечить вимогам статті 6 Конвенції стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 922/2716/17 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що суду слід виходити з того, що при призначенні судової експертизи, як процесуальної дії суду, яка у будь-якому випадку збільшує строк розгляду справи, що, відповідно, може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів учасників справи, а тому у кожному разі має бути обґрунтованою. При цьому призначення судової експертизи з порушенням зазначених вимог має наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, тобто вихід за межі розумного строку розгляду справи, що суперечитиме статті 6 Конвенції (п. 18).

Колегія суддів, серед іншого, зауважує, що за змістом пункту 2 частини 1 статті 99 ГПК України призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду.

Підсумовуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія Північного апеляційного господарського суду не знайшла правових підстав для задоволення заявленого відповідачем клопотання про призначення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи.

Від Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач у відзиві зазначає, що на його думку відсутні будь-які визначені законом підстави для застосування коефіцієнта фізичного зносу автомобіля, адже автомобілю менше 7 років, складові частини кузову не відновлювались ремонтом, подвійний перепробіг відсутній. Щодо суми, яка була виплачена раніше страховиком по іншому страховому випадку, на яку посилається апелянт, позивач повідомляє, що така виплата дійсно була, однак вона жодним чином не дає підстав для застосування зносу, адже в попередньому страховому випадку не було пошкоджено складових частин кузова.

Крім іншого, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2021 у справі № 753/11023/21, 25.05.2021 о 08 годині 25 хвилин ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом ВАЗ 21043, державний номер НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Здолбунівська 17 в м. Києві, в порушення п. 13.1 ПДР України, не дотримався безпечної дистанції, у зв`язку з чим скоїв зіткнення з автомобілем марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 , що призвело до механічних пошкоджень зазначених транспортних засобів.

Даною постановою ОСОБА_1 визнано винним за вчинене правопорушення передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.

Автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 , застрахований ОСОБА_2 (страхувальник) у Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 177/078/001305 від 06.10.2020.

Відповідно до рахунку-фактури Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосаміт ЛТД» № від 27.05.2021 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 становить 70.293,24 грн.

За страховим випадком позивачем складено страховий акт № КАСКО/177/000/21/0110 від 01.06.2021 згідно якого визначено суму страхового відшкодування в розмірі 70.293,24 грн.

Матеріали справи свідчать, що кошти в розмірі 70.293,24 грн були перераховані страховиком (позивачем) на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосаміт ЛТД» згідно платіжного доручення № 14997 від 01.06.2021.

Згідно наданої інформації Моторного (транспортного) страхового бюро України вбачається, що цивільна відповідальність автомобіля марки ВАЗ 21043, державний номер НОМЕР_2 , відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/5238926, застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс».

Відповідно до умов договору (полісу) № АР/5238926 ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну визначено в розмірі 130.000,00 грн, розмір франшизи встановлено в сумі 1.000,00 грн.

У зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до особи відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 70293,24 грн право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки умовами полісу № АР/5238926 розмір франшизи встановлено в розмірі 1.000,00 грн, страхове відшкодування підлягає зменшенню на цю суму.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 7419/17 від 10.08.2021 про сплату страхового відшкодування в розмірі 70.293,24 грн.

Відповідачем здійснено позивачу виплату страхового відшкодування в розмірі 52.345,05 грн згідно платіжного доручення № 4184 від 06.09.2021.

Згідно наданого відповідачем розрахунку суми страхового відшкодування за справою № 4347 розмір суми страхового відшкодування складає 52.345,05 грн, з якого вбачається, що відповідачем при здійсненні відповідного розрахунку застосовано наступні вихідні дані: коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 0,2564; вартість складових 54.485,06 грн; вартість робіт 10.039,96 грн; вартість матеріалів 2.790,00 грн; франшиза 1.000,00 грн; виключено суму 2.953,50 грн, яка зазначена як позиція, що не відноситься до ДТП (датчик парктроніка, прибирання салону).

Відтак, позивач звернувся до суду з даним позовом із вимогою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» 17.846,94 грн. (70.293,24 грн - 52.345,05 грн - 101,25 грн) страхового відшкодування.

Тобто, позивачем при зверненні з позовом до суду виключено з суми страхового відшкодування вартість прибирання салону, що згідно рахунку-фактури № від 27.05.2021 становить 101,25 грн.

Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Положеннями статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вірно визначив місцевий господарський суд, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки ВАЗ 21043, державний номер НОМЕР_2 , яким скоєно ДТП, застрахована у відповідача згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/5238926, то відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу покладається на відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс», що апелянтом не заперечується.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як вже зазначалось раніше, постановою Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2021 у справі № 753/11023/21 встановлено, що 25.05.2021 о 08 годині 25 хвилин ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом ВАЗ 21043, державний номер НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Здолбунівська 17 в м. Києві, в порушення п. 13.1 ПДР України, не дотримався безпечної дистанції, у зв`язку з чим скоїв зіткнення з автомобілем марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 , що призвело до механічних пошкоджень зазначених транспортних засобів.

Даною постановою ОСОБА_1 визнано винним за вчинене правопорушення передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.

Таким чином, апеляційний суд наголошує, що вина ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку (постановою Дарницького районного суду м. Києва від 09.06.2021 у справі № 753/11023/21), а тому вказані обставини не потребують додаткового доведення.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки ВАЗ 21043, державний номер НОМЕР_2 , як страхувальника на момент ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інтер-Поліс» (поліс № АР/5238926, за яким ліміт по майну становить 130 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.).

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У пункті 1.6 Методики визначено, що відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Згідно з пунктом 8.2 Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = Ср + См + Сс *(1- Ез), де:

Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

Е з - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

В той же час, положеннями пункту 7.38 Методики передбачено, що значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з п. 7.39. Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є:

а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний);

б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації;

в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4, зокрема автомобіль легковий, експлуатувався в режимі таксі, що передбачає надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку.

Отже, з врахуванням наведених вище приписів, за відсутності винятків, передбачених п. 7.39. Методики, значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема, 7 років - для інших легкових КТЗ (виробництва не країн СНД).

За приписами пункту 12.1 статті 12 Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з претензією № 7419/17 від 10.08.2021 про сплату страхового відшкодування в розмірі 70.293,24 грн.

Відповідачем здійснено виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 52.345,05 грн згідно платіжного доручення № 4184 від 06.09.2021.

Як вже зазначалось, згідно наданого відповідачем розрахунку суми страхового відшкодування за справою № 4347 розмір суми страхового відшкодування складає 52.345,05 грн, з якого вбачається, що відповідачем при здійсненні відповідного розрахунку застосовано наступні вихідні дані: коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 0,2564; вартість складових 54.485,06 грн; вартість робіт 10.039,96 грн; вартість матеріалів 2.790,00 грн; франшиза 1.000,00 грн; виключено суму 2.953,50 грн, яка зазначена як позиція, що не відноситься до ДТП (датчик парктроніка, прибирання салону).

Першочергово, слід звернути увагу, що позивачем при зверненні з позовом до суду виключено з суми страхового відшкодування вартість прибирання салону, що згідно рахунку-фактури № від 27.05.2021 становить 101,25 грн.

Щодо виключення відповідачем при розрахунку суми страхового відшкодування вартості позиції датчика парктроніка, то місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про бепідставність останнього, оскільки про його пошкодження зазначено в акті огляду ТЗ від 25.05.2021.

До того ж, виключена сума в розмірі 2.953,50 грн як така, що не відповідає вартості датчика парктроніка та послуг прибирання салону, зазначених у рахунку-фактурі № від 27.05.2021.

Викладене вище відповідачем в апеляційній скарзі фактично не заперечується.

Щодо наявності правових підстав для застосування відповідачем при розрахунку суми страхового відшкодування коефіцієнту фізичного зносу, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, пошкоджений автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску.

Таким чином, апеляційний суд звертає увагу, що строк експлуатації вказаного пошкодженого автомобіля складає менше 7 років, що, в свою чергу, відповідає пункту 7.38 Методики та свідчить про відсутність підстав для розрахунку коефіцієнту фізичного зносу, оскільки останній дорівнює нулю в силу наведених вище приписів.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що відповідно до страхового акту позивача в пункті «виплати, що проводились раніше», зазначено, що позивач сплачував страхове відшкодування у розмірі 25 338,00 грн., що говорить про те, що до страхового випадку, за яким несе відповідальність відповідач, пошкоджений транспортний засіб був у попередній ДТП або його було пошкоджено внаслідок іншого страхового випадку.

Колегія суддів зазначає, що викладені вище доводи апелянта жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування коефіцієнту фізичного зносу, оскільки раніше виплачена страховиком сума по іншому страховому випадку не доводить того, що саме складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Таким чином, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано належних доказів щодо належності пошкодженого автомобіля до винятків, передбачених п. 7.39. Методики, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування коефіцієнту фізичного зносу при розрахунку суми страхового відшкодування.

Враховуючи викладене вище, а також те, що відповідач перерахував позивачу страхове відшкодування лише частково у сумі 52.345,05 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення з відповідача 17.846,94 грн. страхового відшкодування (70.293,24 грн - 52.345,05 грн - 101,25 грн) обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Вказаних Господарським судом міста Києва висновків доводи апеляційної скарги належним чином не спростовують, а відтак відхиляються апеляційною інстанцією за їх необґрунтованістю.

Оскільки питання правомірності розподілу судових витрат Господарським судом міста Києва апелянтом не порушувалось, а судом апеляційної інстанції підстав виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги не встановлено, справу переглянуто в порядку ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права за невірного встановлення обставин, що мають значення для справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладається на апелянта (відповідача у даній справі).

Крім іншого, у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача 5500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши докази, які долучені до матеріалів справи щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення поданого позивачем клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Одночасно за змістом частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Подібна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

На підтвердження факту понесення витрат у суді апеляційної інстанції позивачем до матеріалів справи додані наступні копії доказів:

- Договір №1/05 між позивачем (Клієнт) та Адвокатським бюро «Юхименко та партнери» (Адвокатське бюро) про надання правової (професійної правничої) допомоги від 21.05.2019;

- акт про надання правової допомоги № 144, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг склала 5500,00 грн,

- платіжне доручення № 26026 від 05.08.22 про сплату АБ «Юхименко та партнери» винагороди за надання правової допомоги у сумі 5500 грн.

Відповідач не скористався встановленим положеннями ст. 126 ГПК України правом на подачу клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Втім, як вбачається з матеріалів справи, позивачем було направлено позивачу копію відзиву, в якому було заявлено клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Натомість у частинах п`ятій - сьомій цієї статті Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Беручи до уваги викладене та характер спірних правовідносин у даній справі, зміст відзиву на апеляційну скаргу, надані до нього докази, проаналізувавши детальний опис наданих послуг, а також подані документи, з огляду на принципи пропорційності та розумності, колегія суддів вважає таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, задоволення клопотання представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22 залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» (01033, м. Київ, вул. Володимирська, 69, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40, ) 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) грн. судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

4. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс».

5. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 у справі № 910/600/22.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

7. Справу № 910/600/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

О.М. Гаврилюк