ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/9568/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківміськгаз" (далі - ОГС, позивач) - Богдан С.В. (адвокат), Мар`їна І.О. (адвокатка),

відповідача - акціонерного товариства "Укртнасгаз" (далі - Товариство, відповідач, скаржник) - Оніщук В.М. (адвокат), Ербелідзе А.О. (адвокатка),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 (головуючий - суддя Нечай О.В.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 (головуючий - суддя Іоннікова І.А., судді Тарасенко К.В., Разіна Т.І.),

у справі №910/9568/21

за позовом ОГС

до Товариства

про стягнення коштів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Причиною звернення до суду є наявність/відсутність підстав для стягнення з відповідача додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОГС звернувся до суду з позовом до Товариства про стягнення коштів, інфляційних втрат і 3 % річних.

1.2. Позов мотивовано тим, що відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання за договором транспортування природного газу.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 позовні вимоги задоволено повністю.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 у справі №910/9568/21 - без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Товариство, посилаючись на ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі №910/9568/21, ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі №910/9568/21 в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 35 495 934,59 грн, а в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 648 406,11 грн, інфляційних втрат і 3 % річних передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. На обґрунтування своєї правової позиції Товариство із посиланням на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує:

4.1.1. суд апеляційної інстанції застосував статтю 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у системному зв`язку з пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №910/4312/17, від 04.07.2018 у справі №910/16430/16, від 05.07.2018 у справі №914/3013/16, від 19.07.2018 у справі №910/14503/16, від 26.09.2018 у справі №910/20105/17, від 02.04.2019 у справі №918/539/18, від 04.04.2019 у справі №918/329/18, від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 (номер справи, враховуючи письмові пояснення скаржника щодо технічної описки), від 16.05.2018 у справі №910/17770/17, від 18.06.2019 у справі №914/891/16, від 26.11.2019 у справі №920/240/18;

4.1.2. суди попередніх інстанцій порушили норму матеріального права, а саме 625 ЦК України та не врахували висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21.12.2020 у справі №916/499/20, від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 24.10.2018 у справі №905/3062/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17;

4.1.3. відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, а саме розділу ХІ Кодексу газотранспортної системи України в контексті єдиної передбаченої законодавством умови для надання оператором ГТС послуг, а саме для отримання послуг із транспортування замовник послуг транспортування подає оператору газотранспортної системи номінації та/або місячну номінацію по точкам входу та точкам виходу в установленому цим розділом порядку, а, як наслідок, набуває правових підстав для пред`явлення вимоги щодо оплати суми додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу;

4.1.4. відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, а саме пункту 18 глави 2 (як зазначено у касаційній скарзі на аркушах 2 і 6) розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи України в системному зв`язку зі статтею 526 ЦК України і пунктів 2.1, 10.1 договору щодо стягнення додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу, переданого з газотранспортної системи до газорозподільної системи саме як замовнику послуг транспортування;

4.1.5. судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права (статі 2, 7, 11, 13, 42, 73-80, 86, 236, 237, 238, 269, 275, 277 ГПК України), що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, з тих підстав, що суди не дослідили зібрані у справі докази. А, отже, оскаржувані судові рішення підлягають касаційному оскарженню на підставі частини третьої статті 310 ГПК України.

4.2. У письмових поясненнях від 02.09.2022, від 28.09.2022 відповідач, зокрема, надав додаткові обґрунтування викладеної у касаційній скарзі позиції та пояснення щодо стягнення заборгованості у розмірі 648 406,11 грн.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

5.2. У письмових поясненнях ОГС, зокрема, надав додаткові обґрунтування підстав для відмови у задоволенні касаційної скарги.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Товариством (оператор) і ОГС (замовник) 17.12.2015 укладено договір № транспортування природного газу (далі - Договір), за умовами якого:

- оператор надає замовнику послуги транспортування природного газу (далі - послуги) на умовах, визначених у Договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в Договорі вартість таких послуг. Послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі газотранспортної системи, який затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2493 (далі - Кодекс ГТС), з урахуванням особливостей, передбачених Договором (пункти 2.1, 2.2 Договору);

- сторони погодили послуги, які можуть бути надані замовнику за Договором, а саме: послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (далі - розподіл потужності); послуги фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (далі - транспортування); послуги балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї (далі - балансування) [пункт 2.3 Договору];

- приймання-передача газу, документальне оформлення та подання звітності оператору здійснюються відповідно до вимог Кодексу ГТС (пункт 2.5 Договору);

- замовник має виконувати вимоги, визначені в Кодексі ГТС, подавати газ в точках входу та/або приймати газ в точках виходу в обсягах, встановлених Договором, протягом погоджених термінів, а також оплачувати послуги на умовах, зазначених у Договорі. Оператор має виконувати вимоги, визначені в Кодексі ГТС, приймати газ в точках входу та/або передавати газ у точках виходу в обсягах, встановлених Договором, протягом погоджених термінів (пункт 2.6, 2.7 Договору);

- оператор зобов`язався здійснити додаткову оплату замовнику у разі недотримання параметрів якості природного газу, який передається ним в точках виходу з газотранспортної системи, в порядку, визначеному Договором (пункт 3.1 Договору);

- замовник має право отримувати плату за недотримання вимог щодо якості газу, який передається оператором з газотранспортної системи в порядку, визначеному Договором (пункт 4.2 Договору);

- порядок комерційного обліку природного газу (у тому числі приладового) та перевірки комерційних вузлів обліку, а також порядок приймання-передачі природного газу в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи та визначення і перевірки параметрів якості в цих точках здійснюються сторонами відповідно до вимог Кодексу ГТС та з урахуванням Договору (пункт 5.1 Договору);

- якість газу має відповідати вимогам щодо норм якості газу, фізико-хімічних показників та інших характеристик (далі - ФХП), визначених у Кодексі ГТС і нормативно-правових актах і відповідних стандартах, на які Кодекс містить посилання (пункт 5.2 Договору);

- за порушення вимог щодо якості газу, який подається в газотранспортну систему оператора або передається з неї оператором, стягується додаткова плата, визначена умовами Договору (пункт 5.3 Договору);

- сторона, яка порушила вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається/відбирається до/з газотранспортної системи, визначені Кодексом ГТС, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу. Відповідальною стороною за якість газу у точках виходу є оператор - перед замовником, який є оператором газорозподільної системи або прямим споживачем. У точках виходу на міждержавному з`єднанні оператор - перед замовником (пункт 10.1 Договору);

- сторони погодили порядок проведення розрахунків (формули) додаткової плати у разі подачі у фізичній точці входу/виходу природного газу, який не відповідає визначеним Кодексом ГТС параметрам температури точки роси за вологою та параметрам температури точки роси за вуглеводнями (пункти 10.4, 10.5 Договору);

- розрахунок розміру додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу проводиться щомісяця окремо по кожному параметру якості щодо природного газу на підставі даних, визначених оператором у звіті про недотримання параметрів якості природного газу, який він надає замовнику на його електронну адресу до десятого числа місяця, наступного за газовим місяцем (пункт 10.6 Договору);

- сторона, яка допустила порушення щодо якості газу, зобов`язана сплатити додаткову плату у строк до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, на підставі рахунка-фактури, який надсилається на її електронну адресу іншою стороною до дванадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем (пункт 10.7 Договору);

- Договір набирає чинності з дня його укладення на строк до 31.12.2016, умови Договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.12.2015. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (пункт 17.1 Договору).

6.2. Судами попередніх інстанцій зазначено, що у матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії звітів про недотримання показників якості газу, переданого філією УМГ "Харківтрансгаз" АТ "Укртрансгаз" позивачу, звітів про недотримання параметрів якості природного газу, переданого філією "Оператор ГТС України" АТ "Укртрансгаз" ОГС, а також комерційних звітів Товариства, які складені відповідачем на виконання вимог Кодексу ГТС за загальний період з квітня 2018 року по грудень 2019 року, розрахунки (акти) додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу за загальний період квітень 2018 року - грудень 2019 року, відповідно до яких розмір додаткової плати складає 36 144 340,70 грн, засвідчені копії виставлених позивачем рахунків на оплату компенсації за недотримання параметрів якості природного газу за вказаний період

6.2.1. Судами попередніх інстанцій у судових рішеннях вказано, що у матеріалах справи містяться листи позивача, адресовані відповідачу, щодо необхідності надання оперативних даних ФХП природного газу та внесення додаткової плати за недотримання показників якості газу, відповідно до наданих позивачем розрахунків, які були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

6.2.2. Судами на підставі вказаних звітів встановлено, що відповідачем протягом зазначеного періоду передано до газорозподільної системи позивача природний газ, який не відповідав вимогам, визначеним пунктом 13 розділу 1 глави ІІІ Кодексу ГТС.

6.2.3. Суди також відзначили, що наявність заборгованості у відповідача з додаткової плати за Договором у розмірі 36 144 340,70 грн також підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними обома сторонами та скріпленим їхніми печатками актами звірки розрахунків станом на 31.12.2019 та станом на 30.09.2020.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 26.07.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №910/9568/21 за касаційною скаргою Товариства на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 12.08.2022 у зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №910/9568/21, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуючий), Бенедисюк І.М., Селіваненко В.П.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Скаржник визначив підстави для касаційного оскарження із посиланням на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

8.2. Щодо підстави касаційного оскарження, вказаної у пункті 4.1.1 цієї постанови, Верховний Суд зазначає таке.

8.2.1. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2.2. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.2.3. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2.4. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.2.5. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.3. Підставою для касаційного оскарження є саме неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

8.3.3. Відтак, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

8.4. Під час визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.4.1. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмета позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.4.2. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.4.3. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.4.4. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.4.5. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.5. Предметом розгляду у справі №910/4312/17 є визнання недійсним одностороннього правочину відповідача - заяви про припинення зобов`язань заліком зустрічної однорідної вимоги. Позов у вказаній справі обґрунтовано тим, що: спірна заява про зарахування не містить всіх обов`язкових умов для здійснення зарахування, визначених статтею 601 ЦК України, зокрема, відсутності між сторонами спору щодо розміру, характеру, змісту та умов зобов`язань; позивач заперечує існування у нього перед відповідачем заборгованості за договором на транспортування природного газу на суму, про часткове зарахування якої йдеться у спірному правочині.

8.6. У справі №910/16430/16 предметом розгляду є визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого відповідачем у вигляді заяви про припинення зобов`язання зарахуванням у порядку статті 601 ЦК України, поданої на адресу позивача. Позовні вимоги мотивовані тим, що заява про припинення зобов`язання зарахуванням ґрунтується на вимогах товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ФК Факторинг" до банку здійснити зарахування зустрічних грошових вимог, а саме: вимог банку до товариства щодо сплати несплаченої частини ціни відступлення за договором про відступлення права вимоги за фінансовим кредитом і вимог товариства до банку за депозитними договорами, укладеними банком і фізичними особами, які відступили свої вимоги до банку товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ФК Факторинг" за договорами про відступлення права вимоги.

8.7. Предметом розгляду у справі №914/3013/16 є визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана заява суперечить приписам статті 601 ЦК України та статті 203 Господарського кодексу України, оскільки штрафні санкції, нараховані відповідачем позивачу, є неправомірними та без достатніх підстав, а також в позовній заяві зазначається про відсутність однорідних вимог та відсутність безспірності вимог, у зв`язку з чим односторонній правочин (заява про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог) є недійсним.

8.8. У справі №910/14503/16 предметом розгляду є визнання припиненими зобов`язання за договорами кредиту шляхом вчинення позивачем правочинів зарахування.

8.9. Предметом розгляду у справі №910/20105/17 є стягнення виплати частини доходу за договором про надання послуг та статусу офіційного туристичного оператора пісенного конкурсу Євробачення 2017 року. Постановою апеляційної інстанції, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №910/20105/17, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Вказана постанова мотивована тим, що позивач у відповідності до положень статті 601 ЦК України був письмово, листом, повідомлений про проведення відповідачем заліку зустрічних однорідних вимог на суму зустрічного зобов`язання позивача перед відповідачем щодо сплати 1 257 386,42 грн і припинення зобов`язань на вказану суму.

8.10. У справі №918/539/18 предметом розгляду є стягнення, зокрема, заборгованості на підставі договору поставки товару (меляси). У вказаній справі суди першої та апеляційної інстанції застосували положення статті 601 ЦК України, відмовляючи в частині стягнення основного боргу, оскільки відповідачем доведено належними та допустимими доказами факт припинення зобов`язання за договором шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги.

8.11. Предметом розгляду у справі №918/329/18 є стягнення, у тому числі, заборгованості за договір про надання поворотної фінансової допомоги. У вказаній справі, суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції у в частині стягнення 641 892,81 грн основного боргу та відмовив у задоволенні позовної вимоги у наведеній частині, вказуючи на наявність підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог.

8.12. У справі №910/11116/19 предметом розгляду є визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Вимоги для зарахування виникли за договором купівлі-продажу електричної енергії.

8.13. Предметом розгляду у справі №910/17770/17 є стягнення заборгованості за договором поставки товару. Рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено повністю, мотивовано тим, що зобов`язання відповідача з оплати товару за договором поставки припинилось у зв`язку з зарахуванням відповідачем зустрічних однорідних вимог з первісним кредитором до моменту отримання повідомлення про перехід до позивача права вимоги за договором поставки товару на підставі договору факторингу.

8.14. У справі №914/891/16 предметом розгляду є стягнення, зокрема, заборгованості за договором з транспортування природного газу магістральними трубопроводами. У даній справі Верховний Суд закрив провадження в частині стягнення 2 045 910,47 грн основного боргу, оскільки, відповідач реалізував своє право на зарахування зустрічних однорідних вимог, подавши позивачу відповідну заяву.

8.15. Предметом розгляду у справі №920/240/18 про стягнення штрафних санкцій. Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки компресорної установки (закупівля товару за власні кошти) в частині строків поставки товару. Постановою суду апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції та провадження у справі №920/240/18 закрито. Постанова мотивована наявністю правових підстав для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог сторін згідно з направленою позивачеві заявою відповідача про зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

8.16. Враховуючи викладене, за правовою природою укладеного учасниками процесу договору з даною справою схожими є справи №914/891/16 (предметом розгляду є стягнення заборгованості) і №910/4312/17 (предметом розгляду є визнання недійсним правочину, а саме заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог).

8.17. У свою чергу, решта справ, визначених скаржником у пункті 4.1.1 цієї постанови, відмінні від даної справи за правовою природою договорів укладених учасниками процесу [договір про відступлення права вимоги за фінансовим кредитом; договори кредиту; договір про надання послуг та статусу офіційного туристичного оператора пісенного конкурсу Євробачення 2017 року; договір поставки товару (меляси); договір про надання поворотної фінансової допомоги; договір купівлі-продажу електричної енергії; договір поставки товару; договір поставки компресорної установки (закупівля товару за власні кошти)], предметом розгляду [визнання правочину недійсним; визнання припиненими зобов`язання за договорами шляхом вчинення позивачем правочинів зарахування], тощо.

8.18. Разом з тим, Верховний Суд, враховуючи вищевикладене у цій постанові, проаналізувавши судові рішення, правові висновки щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не було враховано судом апеляційної інстанції, встановив, що оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у справах, на які посилається скаржник, а відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норм (статті 601, 204 ЦК у системному зв`язку з пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК), а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення та суттєвою різницею у доказовій базі.

8.19. Ураховуючи наведене, відносини, які виникли у даній справі та у справах, які визначені скаржником у пункті 4.1.1 цієї постанови, хоча і в певній частині мають однакове правове регулювання (статті 204 та 601 ЦК України, стаття 231 ГПК України), водночас не є подібними за змістовним критерієм, оскільки судові рішення у вказаних справах прийняті за іншої, ніж у цій справі, фактично-доказової бази, тобто за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами, доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято оскаржувані судові рішення.

8.20. Таким чином, доводи Товариства, викладені у пункті 4.1.1 цієї постанови, не знайшли підтвердження.

8.21. Щодо підстави касаційного оскарження, означеної у пункті 4.1.2 цієї постанови, Верховний Суд, ураховуючи вказане у пункті 8.4 цієї постанови, зазначає таке.

8.22. Так, скаржник, вказуючи на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права щодо позовної давності вказує на таке:

- відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків, що доданий до позовної заяви, не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом;

- аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.12.2020 у справі №916/499/20, від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 24.10.2018 у справі №905/3062/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі №916/1727/17;

- акти звірки розрахунків, що додані ОГС до позовної заяви, є неналежними доказами, оскільки вказані підписані акти позивачем на адресу відповідача не поверталися, і про їх підписання позивачем та про внесену до них інформацію, відповідачу стало відомо лише після отримання позовної заяви, а тому вказане жодним чином не може свідчити про переривання позовної давності.

8.23. Посилаючись на вказані вище постанови Верховного Суду, скаржник залишив поза увагою, зокрема, правову позицію, викладену у постанові від 21.12.2020 у справі №916/499/20, а саме:

"Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу".

8.24. Слід зазначити, що зі змісту судових рішень, вбачається, що судами попередніх інстанцій у даній справі досліджено та оцінено у порядку статті 86 ГПК України з наведенням у судових рішеннях своїх міркувань щодо оцінки не лише актів звірки, а й інших доказів (пункти 6.2 - 6.2.3. цієї постанови).

8.25. Також суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що, враховуючи ту обставину, що інформація, яка відображена у вказаних актах звірки розрахунків, підтверджена наданими позивачем розрахунками (актами) додаткової плати, і акти звірки розрахунків містять підписи уповноважених осіб та відтиски печаток сторін, суд приймає акти звірки розрахунків станом на 31.12.2019 та станом на 30.09.2020 як належні докази на підтвердження визнання відповідачем заборгованості за Договором.

8.26. Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

8.27. У свою чергу, скаржник аргументовано не мотивував, у чому саме полягає неналежність актів звірки у розумінні статті 76 ГПК України або в яким чином порушено судами статтю 86 ГПК України.

8.28. Також відповідач не мотивував, яким чином суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального права в частині відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

8.29. Зі змісту судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначаючи про переривання позовної давності (стаття 264 ЦК України), вказав таке:

- уповноваженими особами сторін у межах позовної давності, а саме 30.12.2019 та 30.09.2020 було підписано та скріплено печатками акти звірки розрахунків;

- вказані обставини свідчать про переривання позовної давності, а останньою датою такого переривання є 30.09.2020, тобто, виходячи з приписів статті 264 ЦК України, з вказаної дати перебіг позовної давності розпочався заново;

- відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем у частині вимог про стягнення з відповідача додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу за квітень, травень 2018 року позовна давність не пропущена.

8.30. З огляду на викладене посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 21.12.2020 у справі №916/499/20, від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 24.10.2018 у справі №905/3062/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17 не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

8.31. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.32. Зважаючи на те, що наведені скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства в цій частині.

8.33. Щодо підстави касаційного оскарження, зазначеної у пунктах 4.1.3 та 4.1.4 цієї постанови, Верховний Суд зазначає таке.

8.34. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.35. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.36. На думку скаржника, відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах таких норм матеріального права:

- розділу ХІ Кодексу ГТС в контексті єдиної передбаченої законодавством умови для надання оператором ГТС послуг, а саме для отримання послуг із транспортування замовник послуг транспортування подає оператору газотранспортної системи номінації та/або місячну номінацію по точках входу та точках виходу в установленому цим розділом порядку, а, як наслідок, набуває правових підстав для пред`явлення вимоги щодо оплати суми додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу;

- пункту 18 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС в системному зв`язку зі статтею 526 ЦК України і пунктів 2.1, 10.1 Договору щодо стягнення додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу, переданого з газотранспортної системи до газорозподільної системи саме як замовнику послуг транспортування.

8.37. Разом з тим, у справі №910/33/21 Товариством вже заявлялася така вимога касаційної скарги, як відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування розділу ХІ Кодексу ГТС у контексті єдиної передбаченої законодавством умови для надання оператором ГТС послуг, а саме для отримання послуг із транспортування замовник послуг транспортування подає оператору газотранспортної системи номінації та/або місячну номінацію по точках входу та точках виходу в установленому цим розділом порядку, а, як наслідок, набуває правових підстав для пред`явлення вимоги щодо оплати суми додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу.

8.38. Так, у постанові від 08.02.2022 у справі №910/33/21 Верховний Суд вказав, зокрема, таке:

"5.20. Розділом ХІ Кодексу газотранспортної системи врегульовано загальні умови надання номінацій/реномінацій природного газу, процедуру подання номінації, реномінації, перевірка відповідності номінацій/реномінацій для точок входу/виходу на міждержавних з`єднаннях, перевірку відповідності номінацій для точок входу від суміжних газовидобувних підприємств (через мережі яких може передаватися природний газ іншого газовидобувного підприємства чи групи газовидобувних підприємств) та точок виходу до суміжних газовидобувних підприємств, перевірку відповідності номінації для точок входу з установок LNG, для точок входу/виходу з/до газосховищ та для точок входу/виходу з/до митного складу газосховища чи групи газосховищ, перевірку відповідності реномінації для точок входу від суміжних газовидобувних підприємств, віртуальних точок входу з газорозподільних систем, віртуальних точок входу або віртуальних точок виходу до/з газосховищ, віртуальних точок входу або віртуальних точок виходу до/з митного складу газосховищ та для віртуальної точки входу з установки LNG. Пункт 1 глави 1 розділу ХІ Кодексу газотранспортної системи, на який посилається скаржник, передбачає порядок подання номінацій замовниками послуг транспортування.

5.21. У постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 910/7190/19 у подібних правовідносинах Верховний Суд відхилив доводи скаржника щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень розділу ХІ Кодексу газотранспортної системи в частині нез`ясування того, чи був позивач замовником послуг транспортування, з огляду на встановлені судами обставини підписання сторонами договору, за умовами якого позивач є замовником, а відповідач - оператором, а також актів приймання - передачі до нього (договору).

У справі № 910/33/21, що розглядається, за подібних правовідносин, суди також установили обставини підписання сторонами договору, за умовами якого позивач є замовником, а відповідач - оператором, що свідчить про відсутність у Верховного Суду підстав для формування висновку у цій справі щодо питання застосування розділу ХІ Кодексу газотранспортної системи та необхідності з`ясування того, чи був позивач замовником послуг транспортування, з огляду на встановлені судами обставини та зміст розділу ХІ Кодексу газотранспортної системи.

5.22. За таких обставин наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася після відкриття касаційного провадження".

8.39. Що ж до надання висновку про застосування пункту 18 глави 2 (як зазначено у касаційній скарзі на аркушах 2 і 6) розділу ІІІ Кодексу ГТС в системному зв`язку зі статтею 526 ЦК України і пунктів 2.1, 10.1 Договору щодо стягнення додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу, переданого з газотранспортної системи до газорозподільної системи саме як замовнику послуг транспортування, то слід зазначити таке.

8.40. Відповідно до пункту 18 глави 1 (як зазначено скаржником у поясненнях) розділу ІІІ Кодексу ГТС якщо природний газ, що був переданий в точках виходу з газотранспортної системи, не відповідає встановленим вимогам пункту 17 цієї глави, оператор газотранспортної системи сплачує оператору газорозподільної системи, оператору газосховищ, прямому споживачу додаткову оплату, визначену в договорі транспортування.

8.41. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що умовами укладеного сторонами Договору передбачено, що зобов`язання з постачання у газорозподільну систему позивача природного газу покладено саме на відповідача, який, у свою чергу, зазначеного не спростував, тому саме Товариство несе відповідальність за недотримання параметрів якості природного газу, який подавався у газорозподільну систему ОГС.

8.42. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 09.11.2020 у справі №910/7190/19 та від 18.02.2021 у справі №910/4179/20.

8.43. Таким чином, Верховний Суд не вбачає підстав для надання правових висновків, оскільки скаржником не доведено та не підтверджено те, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано приписи розділу ІХ Кодексу ГТС та пункту 18 глави 2 розділу ІІІ ГТС.

8.44. Отже, підстави касаційного оскарження, вказані у пунктах 4.1.3 та 4.1.4 цієї постанови, не знайшли свого підтвердження.

8.45. Також, скаржник вказував на те, що не закриття провадження у справі на підставі Заяви та виконання рішення суду першої інстанції у даній справі призведе до подвійного стягнення.

8.46. Водночас такі твердження Товариства є декларативними і неприйнятними у даному випадку, з огляду на таке.

8.47. Верховний Суд зазначає, що оформлення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог не свідчить про те, що сторона, яка заявила про зарахування здійснила відповідні операції у своєму бухгалтерському обліку шляхом зменшення зобов`язання перед кредитором і списання дебіторської заборгованості на відповідну суму. Водночас, не проведення відповідних операцій у власному обліку та виконання судового рішення фактично виключає подвійне стягнення.

8.48. Щодо доводів зазначених у пункті 4.1.5.

8.49. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.50. Відхиляючи доводи відповідача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

8.51. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

8.52. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема: у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19 та від 20.05.2021 у справі №905/1751/19.

8.53. Проте, як уже зазначалося, підстава касаційного оскарження - пункти 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.

8.54. За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме ненадання судами оцінки наявним у матеріалах справи доказам шляхом повного, всебічного та безпосереднього їх дослідження та всім доводам відповідача, за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, а також ураховуючи міркування суду, викладені у цій постанові.

8.55. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи в цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, зокрема це стосується і доводу Товариства щодо доказів направлення рахунків-фактур.

8.56. Верховний Суд наголошує, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку всім наданим сторонами доказам та доводам які, в матеріально-правовому сенсі можуть вплинути на кваліфікацію спірних правовідносин щодо стягнення додаткової оплати у разі недотримання параметрів якості природного газу, до переоцінки яких у силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.57. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 зі справи №373/2054/16-ц).

8.58. Отже, відповідачем не мотивовано та не доведено, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права щодо дослідження доказів та/або встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі неналежних та недопустимих доказів.

8.59. З огляду на викладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, та підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, закриття провадження у справі в частині стягнення частини заборгованості та направлення справи в частині стягнення решти позовних вимог на новий розгляд відсутні.

8.60. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.61. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.62. Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

8.63. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.64. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.65. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.2. Зважаючи на те, що наведені скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства у цій частині.

9.3. Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.4. З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі №910/9568/21 з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України, без задоволення, а оскаржувані рішення суду - без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.

10. Судові витрати

10.1. Оскільки з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, а з підстав, визначених пунктами 3 та4 частини другої статті 287 ГПК України, - про залишення оскаржуваних судових рішень без змін, то судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Укртнасгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі №910/9568/21 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу акціонерного товариства "Укртнасгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі №910/9568/21 з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі №910/9568/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко