ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року

м. Київ

cправа № 911/2799/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

розглянув у порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1 (далі - відповідач-1, ОСОБА_1 , скаржник)

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 (головуючий - суддя Пашкіна С.А., судді Буравльов С.І., Шапран В.В.)

у справі №911/2799/20

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (далі - позивач, Товариство)

до ОСОБА_1 ,

публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" (далі - відповідач-2, Банк),

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Національного банку України (далі - НБУ), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1: приватного акціонерного товариства "Банкомзв`язок" (далі - ПАТ "Банкомзв`язок"),

прo визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Причиною звернення до Верховного Суду є наявність/відсутність підстав щодо відмови у відкритті апеляційного провадження.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ОСОБА_1 не виникло обов`язку дострокової оплати заборгованості згідно з умовами договору про відкриття кредитної лінії від 11.06.2013 №732/5, оскільки прострочення виконання зобов`язання було відсутнім, договір поруки від 27.05.2015 №732/5-1, на думку позивача, є фіктивним правочином, укладений Банком із перевищенням повноважень, а також, за твердженнями позивача, відповідач-2 був недієздатним укладати договір поруки.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови та ухвали суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 07.04.2021 у справі №911/2799/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.

2.2. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2021, зокрема, поновлено ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021 у справі №911/2799/20 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача-1 на вказане судове рішення.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 у справі №911/2799/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021 у справі №911/2799/20 задоволено, змінено мотивувальну частину вказаного судового рішення шляхом виключення з неї певних положень.

2.4. Постановою Верховного Суду від 26.01.2022 касаційну скаргу Товариства задоволено, касаційну скаргу Фонду задоволено частково, постанову від 07.09.2021 та ухвалу від 07.06.2021 у справі №911/2799/20 скасовано, а справу передано до Північного апеляційного господарського суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

2.5. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021 у справі №911/2799/20 та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача-1 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021 у справі №911/2799/20.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 у справі №911/2799/20 та передати справу до Північного апеляційного господарського суду для відкриття апеляційного провадження та розгляду апеляційної скарги по суті.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. На обґрунтування своєї правової позиції відповідач-1 із посиланням на абзац другий частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що при ухвалені оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України та порушено норми процесуального права, а саме: частину четверту статті 11, частину першу статті 119, частину четверту статті 236, частину третю статті 256 ГПК України, статтю 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

4.2. Окрім того, на думку скаржника, суд попередньої інстанції не застосував висновки Верховного Суду, які викладені в ухвалах від 03.06.2019 у справі №912/2635/17, від 17.05.2019 у справі №914/649/15, від 12.08.2019 у справі №921/213/18, від 26.10.2020 у справі №873/33/20 та у постановах від 15.08.2019 у справі №909/548/16, від 08.10.2020 у справі №910/9187/19.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

5.2. Від Банку, НБУ, Фонду, ПАТ "Банкомзв`язок" відзивів на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшло.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

6.1. У судовому засіданні, в якому прийнято рішення Господарського суду Київської області у справі №911/2799/20 був присутній представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , про що міститься відмітка в самому рішенні суду.

6.2. Крім того, в матеріалах справи №911/2799/20 міститься поштове повідомлення №040, з якого слідує, що 28.04.2021 представник ОСОБА_1 отримав рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 06.09.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №911/2799/20 за касаційною скаргою відповідача-1 на підставі абзацу другого частини другої статті 287 ГПК України, у порядку письмового провадження без повідомлення/виклику учасників справи.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Предметом касаційного оскарження є ухвала Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021 та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021 у справі №911/2799/20.

8.2. Слід зазначити, що вказане судове рішення прийнято судом апеляційної інстанції після передачі справи №911/2799/20 до Північного апеляційного господарського суду зі стадії відкриття апеляційного провадження постановою Верховного Суду від 26.01.2022 (дивись пункт 2.4 цієї постанови).

8.3. Підставою для скасування ухвали від 07.06.2021 та постанови від 07.09.2021 у справі №911/2799/20 Верховний Суд вказав, зокрема, таке:

- у мотивувальній частині цієї ухвали апеляційний господарський суд вказав, що обставини справи свідчать про необхідність надати відповідачу-1 можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція);

- однак суд апеляційної інстанції не навів підстави, за яких він дійшов висновку про можливість поновлення пропущеного строку;

- при цьому слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження;

- у рішенні від 29.10.2016 у справі "Устименко проти України" ЄСПЛ дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції;

- ЄСПЛ у рішенні від 21.10.2010 у справі "Дія 97 проти України" зазначив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів;

- за таких обставин, враховуючи вказану практику ЄСПЛ, поновлення судом апеляційної інстанції пропущеного строку без наведення відповідних причин та подальша зміна апеляційним господарським судом судового рішення суду першої інстанції не може вважатися законним, у зв`язку із чим постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

8.4. Скасовуючи ухвалу від 07.06.2021 у справі №911/2799/20 Верховний Суд чітко означив, що:

- суд апеляційної інстанції не навів підстави, за яких він дійшов висновку про можливість поновлення пропущеного строку;

- поновлення судом апеляційної інстанції пропущеного строку без наведення відповідних причин не може вважатися законним.

8.5. Слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 не надавалася оцінка поважності/неповажності причин пропуску, які наведені відповідачем-1 у відповідному клопотанні, однак вказано на відсутність у оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції підстав і причин поновлення строку.

8.6. Верховний Суд не вказував на те, що у суду апеляційної інстанції не було підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження у даному випадку, а зазначив про необхідність наведення підстав і відповідних причин для поновлення пропущеного строку.

8.7. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022, зокрема, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021 у справі №911/2799/20 залишено без руху та зазначено, що протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали ОСОБА_1 має право усунути недоліки, а саме, подати до Північного апеляційного господарського суду відповідну заяву із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

8.8. Відповідачем-1 30.06.2022 подано до суду апеляційної інстанції заяву про усунення недоліків, у якій вказано серед іншого таку причину пропуску як перебування адвоката скаржника Самборської Г.М. у заздалегідь запланованій відпустці за місцем роботи у останній день строку на апеляційне оскарження, а саме 18.05.2021.

8.9. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі від 12.07.2022, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, процитував норми процесуального права (статті 13, 61, 129 і 242 ГПК України), норми матеріального права (частина перша статті 9 Конституції України, стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини") та статтю 6 Конвенції, вказав на рішення ЄСПЛ (від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України"; від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України") та зазначив таке:

"Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, в якому було прийнято рішення Господарського суду Київської області по справі №911/2799/20 був присутній представник ОСОБА_1 Самборська Г.М., про що міститься відмітка в самому рішенні суду, крім того, в матеріалах справи №911/2799/20 міститься поштове повідомлення №040 (т. 5 арк. справи №81), з якого слідує, що 28.04.2021 представник ОСОБА_1 отримав рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2021";

"Викладені вище обставини свідчать, що можливість подання апеляційної скарги у встановлений строк залежала виключно від волевиявлення та дій самого апелянта, оскільки він був вчасно обізнаним про результат ухвалення судом рішення і при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися, мав можливість і своєчасно подати апеляційну скаргу".

8.10. У свою чергу, скаржник вказує, що при ухвалені оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України та порушено норми процесуального права, а саме: частину четверту статті 11, частину першу статті 119, частину четверту статті 236, частину третю статті 256 ГПК України, статтю 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

8.11. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основною засадою судочинства, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

8.12. Згідно з частиною четвертою статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

8.13. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду (ЄСПЛ) як джерело права.

8.14. Частиною першою статті 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

8.15. В силу приписів частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

8.16. Відповідно до частини третьої статті 256 ГПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

8.17. Також, скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції не застосував висновки Верховного Суду, які викладені в ухвалах від 03.06.2019 у справі №912/2635/17, від 17.05.2019 у справі №914/649/15, від 12.08.2019 у справі №921/213/18, від 26.10.2020 у справі №873/33/20 та у постановах від 15.08.2019 у справі №909/548/16, від 08.10.2020 у справі №910/9187/19.

8.19. Слід зазначити, що у низці рішень ЄСПЛ, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

8.20. У справі "Скорик проти України" ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачених статтею 6 Конвенції. Суд також зазначив, що мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

8.21. У справі "Bellet v. France" ЄСПЛ вказував на те, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

8.22. У рішеннях у справах "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13.01.2000 та "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

8.23. Також, слід враховувати позицію ЄСПЛ, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі "Golder v. the United Kingdom" від 21.02.1975 №4451/70, пункт 57 рішення у справі "Ashingdane v. the United Kingdom" від 28.05.1985 №8225/78, пункт 37 рішення у справі "Guerin v. France" від 29.07.1998 №25201/94, пункт 96 рішення у справі "Krombach v. France" від 13.02.2001 №29731/96, пункти 53, 55 рішення у справі "Воловік проти України" від 06.12.2007 №15123/03, пункт 27 рішення у справі "Пелевін проти України" від 20.05.2010 №24402/02, пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 №45783/05, ухвала щодо прийнятності заяви №32671/02 у справі "Скорик проти України"); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах "Osman v. The United Kingdom" від 28.10.1998 №23452/94 та "Kreuz v. Poland" від 19.06.2001 №28249/95).

8.24. Верховний Суд неодноразово та послідовно наголошував на тому, що, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку на оскарження, суд має перевірити доводи, викладені у клопотанні та оцінити докази, надані скаржником на підтвердження об`єктивної неможливості своєчасного вчинення таких процесуальних дій, і, з урахуванням обставин (підстав) пропуску строку, зробити мотивований висновок стосовно наявності або відсутності правових підстав для його відновлення. При цьому, слід враховувати наскільки суттєво було пропущено встановлений законом строк, а також те, що необхідною умовою практичного здійснення заінтересованою стороною права на апеляційне оскарження рішення господарського суду першої інстанції є її обізнаність зі змістом оскаржуваного судового рішення.

8.25. Так, ОСОБА_1 вказував на такі обставини:

- у суді першої інстанції поголошено вступну та резолютивну частини рішення, яким у задоволенні позову, у тому числі, до відповідача-1, відмовлено (такий результат влаштовував скаржника як відповідача по справі);

- лише отримавши повний текст рішення скаржник довідався, що мотивувальна частина містить обставини, встановлені судом першої інстанції щодо ОСОБА_1 , з якими він не погоджується;

- період, наданий для підготовки та подання мотивованої апеляційної скарги припав на тривалі вихідні (травневі свята) та карантин;

- карантинні заходи, зумовили обмежений час перебування в офісних приміщеннях представника скаржника та виготовлення копій документів;

- останній день строку припав на заздалегідь заплановану відпустку представника скаржника, який брав участь під час розгляду справи у першій інстанції;

- строк пропущено на один день.

8.26. Разом з тим, зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що, відхиляючи клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду, апеляційна інстанція не зазначила підстав відмови у задоволенні клопотання, не оцінила докази, які надані скаржником, на предмет поважності/неповажності причин пропуску строку, з огляду на вказане у пунктах 8.4 - 8.6, 8.11 - 8.16, 8.19 - 8.24 цієї постанови.

8.27. Верховний Суд вважає, що у даному випадку апеляційна інстанція допустила порушення вищевказаних норм права.

8.28. Слід зазначити, що у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини (підстави) справи, суд вирішує питання щодо наявності/відсутності підстав для поновлення строку, переслідуючи легітимну мету та враховуючи розумний ступінь пропорційності між забезпеченням належного відправлення правосуддя і доступу до суду та дотримання принципів правової визначеності та res judicata .

8.29. У справі "Golder проти Сполученого Королівства" (№ 4451/70, рішення від 21.02.1975) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід`ємне право особи на доступ до суду.

8.30. При цьому ЄСПЛ виходить з того, що право на справедливий судовий розгляд повинно тлумачитися з урахуванням одного з основоположних аспектів верховенства права, а саме принципу правової визначеності та дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення; відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (пункти 51, 52 рішення у справі "Ryabykh v. Russia" від 24.07.2003 №52854/99, пункти 46, 47 рішення у справі "Устименко проти України" від 29.10.2015 №32053/13).

8.31. Рішення суду першої інстанції є рішенням по суті спору, що виник між сторонами і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8.32. Особа, яка не погоджується із судовим рішенням суду першої інстанції, має право на його оскарження та перегляд у порядку апеляційного провадження, а забезпечення права на апеляційний перегляд справи віднесено до основних засад судочинства відповідно до приписів пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України.

8.33. Суд апеляційної інстанції, враховуючи межі перегляду справи та його повноваження, є судом факту, який перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах передбачених статтею 269 ГПК України та відповідно до повноважень закріплених у статті 275 ГПК України.

8.34. Таким чином, суд апеляційної інстанції у кожному конкретному випадку, дотримуючись балансу між реалізацією особою права на доступ до суду (шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції), принципу правової визначеності та принципу res judicata, враховуючи мету апеляційного оскарження, обставини (підстави), які означені як причини пропуску строку заявником, приймає мотивоване та обґрунтоване рішення щодо задоволення/відхилення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з наведенням у судовому рішенні підстав, причин, міркувань та правової підстави щодо задоволення/відхилення такого клопотання.

8.35. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не у повній мірі дотримався норм процесуального та матеріального права, що наведені вище у цьому розділі постанови, не зазначивши підстав, не оцінивши доказів, не навівши відповідних міркувань на предмет поважності/неповажності причин пропуску строку.

8.36. З огляду на викладене доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, доводи, враховуючи міркування зазначені в цьому розділі, викладені у відзиві на касаційну скаргу відхиляються, а тому є підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та передачі справи на розгляд апеляційній інстанції для продовження апеляційного розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

8.37. Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на висновки, наведені в ухвалах Верховного Суду, оскільки ухвали Верховного Суду не є джерелом правозастосовчої практики.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника за результатами касаційного розгляду знайшли своє часткове підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.3. Згідно із частиною четвертою статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

9.4. За таких обставин Суд вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, оскаржуване судове рішення скасувати, а справу передати для розгляду до суду апеляційної інстанції для продовження апеляційного розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

9.5. Під час апеляційного розгляду на стадії відкриття апеляційного провадження суду апеляційної інстанції необхідно урахувати викладене у цій постанові, з дотриманням вимог статей 86, 119, 256 ГПК України, частини четвертої Розділу Х Прикінцевих положень ГПК України та статті 234 ГПК України, надати належну оцінку поданим доказам із обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів.

10. Судові витрати

10.1. На підставі статті 129, підпункту 4 частини першої статті 315 ГПК України Верховний Суд не розподіляє судові витрати, оскільки не скасовує рішення та ухвалює нове рішення, не змінює рішення, не переглядає справу у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 300, 304, 308, 310, 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 у справі №911/2799/20 скасувати, а справу №911/2799/20 передати до Північного апеляційного господарського суду для продовження апеляційного розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова