РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.09.2022Справа № 910/16102/20
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" (вул. Золота, буд. 42, м. Львів, 79039, ідентифікаційний номер 39594527)

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, м. Київ 1, 01061, ідентифікаційний номер 20077720)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" (79039, Львівська обл., м. Львів, вул. Золота, буд. 42, ідентифікаційний код: 03349039)

про стягнення 1 371 590,00 грн

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Тітов І.С.

Від відповідача: Когутенко М.Г.

Від третьої особи: Богдан С.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" про:

- зобов`язання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" виконати вимоги абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 року №143 "Питання споживання природного газу";

- визнання протиправними дій Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з відмови Товариству з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" у перерахуванні переплати Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у сумі 406100973,52 грн за договорами купівлі-продажу газу №15-761-Н від 30.06.2015 року, №16-150-Н від 30.12.2015 року, № 16-431-Н від 28.10.2016 року, №38ILvz-1917-Н від 12.04.2017 року, № 17-430-Н від 27.09.2017 року, № 18-530-Н від 05.11.2018 року;

- зобов`язання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" визнати переплату Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у сумі 406100973,52 грн за договорами купівлі-продажу газу №15-761-Н від 30.06.2015 року, №16-150-Н від 30.12.2015 року, № 16-431-Н від 28.10.2016 року, №38ILvz-1917-Н від 12.04.2017 року, № 17-430-Н від 27.09.2017 року, № 18-530-Н від 05.11.2018 року;

- стягнення з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" частину суми безпідставно збережених грошових коштів в розмірі 1 371 590,00 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 року № 143 "Питання споживання природного газу", що на думку позивача призвело до невизнання переплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у сумі 406 100 973,52 грн та безпідставному збереженню відповідачем коштів позивача у сумі 406 100 973,52 грн.

28.10.2020 суд залишив позовну заяву без руху, надав позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків з моменту отримання ухвали.

03.11.2020 від позивача електронною поштою надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали від 28.10.2020. Позивач усунув усі недоліки, визначені ухвалою від 28.10.2020 про залишення позовної заяви без руху.

16.11.2020 від відповідача надійшла заява про відмову у відкритті провадження у справі.

16.11.2020 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, про що постановив відповідну ухвалу, в якій навів мотиви та обґрунтування прийнятих процесуальних рішень.

29.12.2020 від позивача електронною поштою надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

30.12.2020 від позивача поштою надійшла відповідь на відзив.

04.01.2021 від позивача поштою надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача частину суми безпідставно збережених грошових коштів в розмірі 1 371 590, 00 грн.

05.01.2021 від відповідача поштою надійшли заперечення на відповідь на відзив.

13.01.2021 Господарський суд міста Києва, зважаючи на обставини подання позивачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також подання заяви про збільшення позовних вимог, постановив ухвалу про перехід до розгляду справи в загальному позовному провадження, розгляд справи ухвалив здійснювати зі стадії відкриття провадження, підготовче засідання призначив на 16.02.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 року у справі № 910/16102/20 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 року у справі № 910/16102/20 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 року у справі № 910/16102/20 залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2022, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 у справі № 910/16102/20 скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" частини безпідставно збережених грошових коштів у сумі 1 371 590,00 грн, справу № 910/16102/20 у цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва; у решті рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 у справі № 910/16102/20 залишено без змін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 22.02.2022, справу № 910/16102/20 передано для розгляду судді Андреїшиній І.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2022 прийнято справу до розгляду, постановлено розгляд справи № 910/16102/20 здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначити дату судового засідання після врегулювання військової ситуації на території України ухвалою суду додатково.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 підготовче засідання у справі № 910/16102/20 призначено на 04.07.2022.

16.06.2022 на електронну адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

Також 21.06.2022 на електронну адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення.

У засідання суду 04.07.2022 з`явилися представники сторін.

Третя особа участь свого представника у засідання суду 04.07.2022 не забезпечила, про дату та час судового розгляду повідомлялася належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 відкладено підготовче засідання на 03.08.2022.

04.07.2022 на електронну адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

28.07.2022 на електронну адресу суду від представника третьої особи надійшло клопотання про участь у судовому сіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронної системи відеоконференцзв`язку "EASYCON".

Заява третьої особи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції мотивована тим, що представник третьої особи, адвокат Роман Свідунович не має можливості безпосередньо бути присутнім у судовому засіданні, оскільки адвокати "АО "Правовий Альянс", яке надає правничу допомогу АТ "Львівгаз" працюють у віддаленому режимі праці, у зв`язку з чим останній просить суд проводити судове засідання, призначене на 03.08.2022 о 12:30, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 клопотання представника Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" - адвоката Романа Свідуновича про участь у судовому засіданні по справі № 910/16102/20 в режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду.

У підготовчому засіданні 03.08.2022 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Третя особа участь свого представника у засідання суду 03.08.2022 не забезпечила, про дату та час судового розгляду повідомлялася належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2022 заяву представника Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" - адвоката Романа Свідуновича про участь у судовому засіданні по справі № 910/16102/20 в режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 відкладено розгляд справи на 26.09.2022.

Представник позивача та третьої особи у судовому засіданні 26.09.2022 підтримує заявлені позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні 26.09.2022 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та подав пояснення по справі.

26.09.2022 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015 між НАК «Нафтогаз України», як продавцем, та ТОВ «Львівгаз збут», як покупцем, було укладено Договір на купівлю-продаж природного газу № 15-761-Н. У відповідності до умов договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору. На виконання умов вказаного договору відповідачем протягом липня - грудня 2015 року здійснювалася поставка позивачу природного газу, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (копії актів наявні в матеріалах справи). Зі свого боку позивачем, на виконання договору з 31.07.2015 по 29.05.2017 здійснювалася оплата поставленого природного газу. Загалом позивачем за договором на купівлю-продаж природного газу № 15-761-Н від 30.06.2015 було сплачено природний газ на суму 990 904 118,67 грн. У відповідності до розділу XI договору договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

30.12.2015 між НАК «Нафтогаз України», як продавцем, та ТОВ «Львівгаз збут», як покупцем, було укладено Договір на купівлю-продаж природного газу № 16-150-Н. У відповідності до умов договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору. На виконання умов вказаного договору відповідачем протягом січня-вересня 2016 року здійснювалася поставка позивачу природного газу, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (копії актів наявні в матеріалах справи). Зі свого боку позивачем, на виконання договору з 31.01.2016 по 30.09.2016 здійснювалася оплата поставленого природного газу. Загалом позивачем за договором на купівлю-продаж природного газу № 16-150-Н від 30.12.2015 було оплачено природний газ на суму 2 446 419 959,11 грн. У відповідності до Розділу XI Договору (з урахуванням Додаткових угод) цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.03.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

28.10.2016 між НАК «Нафтогаз України», як продавцем, та ТОВ «Львівгаз збут», як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 16-431-Н. У відповідності до умов договору продавець зобов`язується передати покупцеві у 2016-2017 роках природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах договору. На виконання умов вказаного договору відповідачем з жовтня 2016 по березень 2017 здійснювалася поставка позивачу природного газу, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (копії актів наявні в матеріалах справи). Зі свого боку позивачем, на виконання договору з 31.10.2016 по 31.03.2017 здійснювалася оплата поставленого природного газу. Загалом позивачем за договором купівлі-продажу природного газу № 16-431-Н від 28.10.2016 було сплачено природний газ на суму 4 229 504 384,32 грн. У відповідності до розділу 11 договору цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на правовідносини, що фактично склалися між сторонами з 01.10.2016 і діє в частині продажу газу до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

12.04.2017 між НАК «Нафтогаз України», як продавцем, та ТОВ «Львівгаз збут», як покупцем, було укладено Договір на купівлю-продаж природного газу №38ILvz-1917- Н. У відповідності до умов договору продавець зобов`язується передати покупцеві у 2017 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору. На виконання умов вказаного договору відповідачем протягом квітня 2017 - вересня 2017 здійснювалася поставка позивачу природного газу, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (копії актів наявні в матеріалах справи). Зі свого боку позивачем, на виконання договору з 30.04.2017 по 30.09.2017 здійснювалася оплата поставленого природного газу. Загалом позивачем за договором купівлі-продажу природного газу №38ILvz-1917-H від 12.04.2017 було оплачено природний газ на суму 1 029 959 480,16 грн. У відповідності до п. 11.1 договору цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на правовідносини, що фактично склалися між сторонами з 01.04.2017 і діє в частині реалізації газу до 30.09.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

27.09.2017 між НАК «Нафтогаз України», як продавцем, та ТОВ «Львівгаз збут», як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 17-430-Н. У відповідності до умов договору продавець зобов`язується передати покупцеві у 2017-2018 роках природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору. На виконання умов вказаного договору відповідачем протягом жовтня 2017 - жовтня 2018 здійснювалася поставка позивачу природного газу, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (копії актів наявні в матеріалах справи). Зі свого боку позивачем, на виконання договору з 31.10.2017 по 31.10.2018 здійснювалася оплата поставленого природного газу. Загалом позивачем за договором купівлі-продажу природного газу № 17-430-Н від 27.09.2017 було оплачено природний газ на суму 5 101 982 340,98 грн. У відповідності до п. 11.1 договору (з урахуванням укладених додаткових угод) цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на правовідносини, що фактично склалися між сторонами з 01.10.2017 і діє в частині реалізації газу до 31.03.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

05.11.2018 між НАК «Нафтогаз України», як продавцем, та ТОВ «Львівгаз збут», як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу природного газу № 18-530-Н. У відповідності до умов договору продавець зобов`язується передати покупцеві у 2018 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору. На виконання умов вказаного договору відповідачем протягом листопада 2018 - липня 2020 здійснювалася поставка відповідачу природного газу, що підтверджується копіями актів, реєстром операцій та сальдовою відомістю на суму 5 757 648 270.26 грн (копії актів наявні в матеріалах справи). За поставлений природний газ за договором купівлі-продажу природного газу № 18-530-Н від 05.11.2018 позивач повністю не розрахувався.

Всього за період з липня 2015 року до серпня 2020 року Товариством було придбано природного газу у НАК «Нафтогаз України» на загальну суму 9, 90 грн.

Урядом було затверджено норми споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, згідно з додатками до постанов Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 237 «Про змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» та від 23.03.2016 № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», що діяли у період 2014-2018 та втратили чинність.

08.02.2019 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», згідно п. 2 якої передбачено, що не допускається нарахування постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованості за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619, в редакції, що діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619 в редакції, що діяла до 01.10.2014 були встановлені наступні норми споживання газу населенням у разі відсутності газових лічильників:

- плита газова за наявності централізованого постачання гарячої води - 9,8 куб.м (людино-місяць);

- плита газова у разі відсутності централізованого постачання гарячої води та газового водонагрівача - 18,3 куб.м (людино-місяць);

- плита газова та газовий водонагрівач - 23,6 куб.м (людино-місяць).

Також, Урядом було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019 (якою визнано такими, що втратили чинність пункти 1-3 Постанови № 63 від 30.01.2019), проте, яка, повністю відтворює зміст пунктів постанови Кабінету Міністрів України №63 від 30.01.2019, а саме не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням, у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619, в редакції яка діяла до 01.10.2014, а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

Позивач у позовній заяві зазначає, що враховуючи те, що в період існування спірних правовідносин ТОВ «Львівгаз збут» було виконано зобов`язання за зазначеними вище договорами купівлі-продажу природного газу (крім зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 05.11.2018 №18-530-Н), позивачем було здійснено коригування суми заборгованості.

За результатами проведення коригування, сума переплати ТОВ «Львівгаз збут» перед НАК «Нафтогаз України» становила 406 100 973,52 грн.

ТОВ «Львівгаз Збут» листом від 28.02.2019 року №79704-Сл-1780-0219 направило на адресу НАК «Нафтогаз України» коригуючі акти вартості отриманого природного газу та акти-розрахунки до них з проханням в термін до 01.03.2019 року здійснити відповідні коригування заборгованості та штрафних санкцій в обліку НАК «Нафтогаз України» на суму 406 100 973,52 грн та повідомити суму переплати ТОВ «Львівгаз Збут» за природний газ, придбаний для потреб побутових споживачів за спірний період.?

Позивач вважає, що з боку НАК «Нафтогаз України» вчиняються дії, направлені на порушення прав на мирне володіння ТОВ «Львівгаз збут» своїм майном - грошовими коштами, що були сплачені в межах договорів №15-761-Н від 30.06.2015 року - 51 277 440,00 грн, № 16-150-Н від 30.12.2015 року - 157 668 972,52 грн, №16-431-Н від 28.10.2016 року - 52 372 081,00 грн, №38ILvz-1917-H від 12.04.2017 року - 43 446 443,00 грн, № 17-430-Н від 27.09.2017 року - 81 452 707,00 грн, № 18-530-Н від 05.11.2018 року - 19 883 330,00 грн і право на повернення якої виникло в силу нормативного акту.

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач від виконання обов`язку ухиляється, а іншого способу відновити своє порушене право немає, ніж звернення до суду з позовом про повернення безпідставно збережених коштів.

В обґрунтування позовних вимог, що ТОВ «Львівгаз збут» зазначає, що відповідач зберіг грошові кошти у сумі 406 100 973,52 грн за відсутності достатніх правових підстав, у спосіб, що суперечить цивільному законодавству в розумінні статті 1212 ЦК України, та такі кошти підлягають поверненню ТОВ «Львівгаз збут».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

У відповідності до Глави 54 ЦК «Купівля-продаж» визначено загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно ст.669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до ч.1 ст.670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо вії оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Судом встановлено, що укладені між сторонами договори є договорами поставки, а відтак у відповідній частині між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Вартість та об`єму газу були встановлені за взаємною згодою сторін, відображені у відповідних договорах купівлі-продажу газу, і такі договори були виконані обома сторонами, про що свідчать акти приймання - передачі природного газу та позивачем проведена оплата поставленого газу. При цьому, при прийнятті газу за договорами позивачем не було заявлено ні про порушення обсягу поставленого газу, ні про порушення положень договору щодо вартості газу.

Неприпустимі будь-які перерахунки у правовідносинах, які є припиненими внаслідок виконання сторонами своїх зобов`язань; вимога щодо проведення коригування вартості природного газу придбаного на умовах договорів, які вже викопані, фактично спрямована на визнання юридичного факту (встановлення ново і ціни на природний газ) та внесення змін до договорів у спосіб, не передбачений нормами чинного законодавства. Такий спосіб захисту не призведе до поновлення права позивача та, у разі його задоволення, не зможе бути виконаний у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 910/978/21, від 25.08.2020 року у справі №Б-23/75-02, від 20.05.2020 року у справі №915/1865/19.

Отже, за висновком суду, положення ч.1 ст.670 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які склалися між НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Львівгаз збут», оскільки у відповідних правовідносинах відсутня переплата. НАК «Нафтогаз України» було поставлено ТОВ «Львівгаз збут» згідно договорів купівлі-продажу природного газу від 30.06.2015 №15-761-Н, від 30.12.2015 №16-150-Н, від 28.10.2016 №16-431-Н, від 12.04.2017 № 38ILvz-1917-H, від 27.09.2017 №17-430-Н від 05.11.2018 № 18-530-Н товар у повному обсязі та у необхідній кількості, що підтверджується підписаними ТОВ «Львівгаз збут» актами приймання передачі природного газу.

Разом з тим, ТОВ «Львівгаз збут» намагається змінити ціну у правовідносинах, які є припиненими внаслідок виконання сторонами своїх зобов`язань, що в свою чергу є неприпустимим.

Аналогічні за змістом висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.05.2022 у справі №910/978/21, предметом якої були правовідносини ідентичні до правовідносин у справі №910/16102/20.

Суд зазначає, що грошові кошти, отримані стороною за договором, не можуть стягуватися на підставі ст.1212 ЦК у разі нікчемності додаткової угоди до цього договору, виходячи з наступних міркувань.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Системний аналіз положень ст. ст. 11,177, 202, ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.06.2021 у справі №927/491/19, від 03.06.2015 № 6-100цс15, постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 № 3-11гс15 та від 24.09.2014 № 6-122цс14.

Виключенням є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку з зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ст. 669 ЦК визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК.

Крім того, суд зазначає, що норми Глави 83 ЦК України, зокрема, статті 1212 ЦК України, не підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Львівгаз збут», оскільки грошові кошти, повернення яких вимагає ТОВ «Львівгаз збут» були отримані НАК «Нафтогаз України» не безпідставно, а були отримані на виконання договорів купівлі-продажу газу №15-761-Н від 30.06.2015, №16-150-Н від 30.12.2015, №16-431-Н від 28.10.2016, №38ILvz-1917-H від 12.04.2017, №17-430-Н від 27.09.2017, №18-530-Н від 05.11.2018, які є належною правовою підставою набуття грошових коштів.

Крім того, судом встановлено, що постанова КМУ №143 була прийнята 27.02.2019 та набрала чинності з 07.03.2019, в той час, як правовідносини між сторонами виникли з липня 2015 року.

У відповідності до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, постанова КМУ №143 не має зворотної дії в часі, а тому не може бути застосована до правовідносин, що склалися між сторонами.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № З-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно- правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У відповідності до абз.4 п.3 рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, за загальним правилом, новий акт законодавства застосовується до тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам здійснюється шляхом прямої вказівки про в такому нормативно-правовому акті.

З огляду на вищевикладене, оскільки постановою КМУ №143 не передбачено її зворотної дії в часі шляхом прямої вказівки про це, то вказане виключає можливість її застосування до подій та фактів, що мали до набрання нею чинності, тобто до правовідносин, що склалися між сторонами.

Крім того, суд враховує висновки Верховного Суду, які були викладені у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №904/3173/19. Так, Верховний Суд зробив висновки з приводу застосування норми права, у відповідності до яких постанова КМУ №143 не покладає на НАК «Нафтогаз України» зобов`язання повернути суб`єктам господарювання будь-які грошові кошти, у тому числі, за виконаними господарськими договірними зобов`язаннями та не наділяє суб`єктів господарювання правом вимоги до НАК «Нафтогаз України». Верховний Суд встановив, що позовні вимоги до НАК «Нафтогаз України» на підставі постанови КМУ №143 ґрунтуються на довільному тлумаченні суб`єктам господарювання положень постанови КМУ №143.

Отже, за висновком суду норми Постанови КМУ №143 не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися між НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Львівгаз збут» з огляду на те, що постановою КМУ №143 не передбачено її зворотної дії в часі шляхом прямої вказівки про це, а тому вказане виключає можливість її застосування до подій та фактів, що мали місце між сторонами до набрання нею чинності. Постанова КМУ №143 набрала чинності з 07 березня 2019, в той час, як правовідносини між сторонами виникли в період з липня 2015 по січень 2019.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з останнього на користь позивача частину суми безпідставно збережених грошових коштів в розмірі 1 371 590,00 грн, не підлягають задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" відмовити повністю.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" (вул. Золота, буд. 42, м. Львів, 79039, ідентифікаційний номер 39594527)

Відповідач - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, м. Київ 1, 01061, ідентифікаційний номер 20077720)

Третя особа - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" (79039, Львівська обл., м. Львів, вул. Золота, буд. 42, ідентифікаційний код: 03349039)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 05.10.2022

Суддя І.О. Андреїшина