РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.10.2022Справа № 910/19668/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання»

про визнання договорів недійсними

Представники учасників справи:

від позивача: Гур`єв А.А.;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.11.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Київського національного університету імені Тараса Шевченка з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання» про визнання договорів недійсними.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що Договір №ПР394 від 07.05.2020 , Договір №ПР397 від 08.05.2020 та Договір №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 укладені з порушенням норм законодавства України, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання їх недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 позовну заяву Київського національного університету імені Тараса Шевченка повернуто позивачу на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2022 ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 у справі №910/19668/21 скасовано; матеріали справи №910/19668/21 направлено до Господарського суду міста Києва.

Внаслідок проведеного автоматизованого розподілу справу №910/19668/21 передано на розгляд судді Спичака О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 відкрито провадження у справі №910/19668/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.03.2022, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 № 9 запроваджено невідкладні заходи для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах воєнного стану. Зокрема, пунктом 2 вказаного рішення зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів рекомендовано оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно з указом Президента України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Крім того, 02.03.2022 на офіційній веб-сторінці Ради суддів України оприлюднено рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, згідно з пунктом 5 яких судам рекомендовано по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження.

За наведених обставин судове засідання, призначене на 09.03.2022, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2022 підготовче засідання у справі №910/19668/21 призначено на 18.05.2022.

17.05.2022 відповідачем подано клопотання про роз`єднання позовних вимог.

18.05.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідав зауважив, що заборгованість позивача з оплати виконаних відповідачем робіт за Договором №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 становить 672400,00 грн (вказана грошова сума стягується відповідачем з позивача в судовому порядку). При цьому, відповідач вказав на безпідставність посилань позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 №869, так як він не є державним органом.

У підготовчому засіданні 18.05.2022 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про роз`єднання позовних вимог, постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 14.06.2022.

13.06.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач додатково зазначив, що Договір №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 було укладено з перевищенням повноважень з боку колишнього директора Київського національного університету імені Тараса Шевченка Рожка О.Д.

У підготовчому засіданні 14.06.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 29.06.2022.

28.06.2022 відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач заявив клопотання про витребування у Київського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріалів Висновку експерта №38607/21-53 від 16.12.2021, в якому міститься інформація про те, що програмний комплекс Платформи дистанційної освіти KNU Education online є працездатним, відповідає технічному завданню до Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 та об`єктам інтелектуальної власності.

У підготовчому засіданні 29.06.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 20.07.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2022 відмовлено у задоволенні клопотання відповідач про витребування доказів.

У підготовчому засіданні 20.07.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.08.2022.

У судовому засіданні 17.08.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 14.09.2022.

У судовому засіданні 14.09.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 05.10.2022.

У судовому засіданні 05.10.2022 представник позивача надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 05.10.2022 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 30, офіс 201), що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, відповідно до якої ухвала суду не була вручена відповідачу у зв`язку з тим, що адреса відсутній за вказаною адресою (за ідентифікатором пошуку 222).

У судовому засіданні 05.10.2022 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.05.2020 між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання» (виконавець) укладено Договір №ПР394, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги за кодом CPV за ДК 021:2015-72230000-6 з розробки програмного забезпечення на замовлення (розроблення програмного забезпечення «Кабінет викладача» та доопрацювання освітньої платформи «Синергія» в рамках проекту «Смарт-Університет»), а замовник - прийняти і оплатити такі послуги на умовах, викладених у договорі.

Відповідно до розділу 1 Договору №ПР394 від 07.05.2020 надання послуг здійснюється відповідно до Технічного завдання, що наведено у Додатку №2 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, та інших вимог замовника.

У розділі 2 Договору №ПР394 від 07.05.2020 зазначено, що виконавець зобов`язаний надати послуги, якість яких повинна відповідати обхідним змістовним, технічним, якісним та кількісним характеристикам, які відповідають Технічному завданню; у разі надання послуг неналежної якості або виявлення недоліків, що виникли внаслідок допущених виконавцем порушень при наданні послуг, виконавець зобов`язується за свій рахунок усунути недоліки або повторно надати послуги належної якості.

Відповідно до п. 3.1 Договору №ПР394 від 07.05.2020 ціна договору становить 48900,00 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору №ПР394 від 07.05.2020 оплата за цим договором здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, зазначений у цьому договорі, не пізніше 30 банківських днів після підписання Акту приймання-передачі послуг.

Відповідно до п. 5.3 Договору №ПР394 від 07.05.2020 приймання наданих послуг здійснюється замовником за Актом приймання-передачі послуг. Акт та Звіт про надані послуги виконавець зобов`язаний надати не пізніше 3-х робочих днів з моменту надання послуг. Замовник протягом 3-х робочих днів повинен підписати акт та повернути виконавцю один примірник акту або направити виконавцю письмову мотивовану відмову від прийняття послуг із зазначенням переліку недоліків та строків їх усунення.

Як вбачається з матеріалів справи, за актом приймання-передачі наданих послуг від 20.05.2020 до Договору №ПР394 від 07.05.2020, відповідач надав, а позивач прийняв наступні послуги - розробка пакету програмного забезпечення «Кабінет викладача» освітньої платформи Київського національного університету імені Тараса Шевченка в рамках проекту «Смарт-Університет» для наповнення платформи «Синергія» - на суму 48900,00 грн.

Вказаний Акт підписаний представником позивача (директором), відповідача та скріплений відбитками печаток Київського національного університету імені Тараса Шевченка та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання».

Роботи, виконані відповідачем відповідно до Договору №ПР394 від 07.05.2020 на суму 48900,00 грн, були у повному обсязі оплачені позивачем 22.05.2020.

08.05.2020 між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання» (виконавець) укладено Договір №ПР397, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги за ДК 021:2015-72210000-2 - послуги з розробки пакетів програмного забезпечення - пакету програмного забезпечення «Кабінет студента» освітньої платформи Київського національного університету імені Тараса Шевченка в рамках проекту «Смарт-Університет» для наповнення платформи «Синергія», а замовник прийняті і оплатити такі послуги на умовах, викладених у договорі.

Відповідно до розділу 1 Договору №ПР397 від 08.05.2020 надання послуг здійснюється відповідно до Технічного завдання, що наведено у Додатку №2 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, та інших вимог замовника.

У розділі 2 Договору №ПР397 від 08.05.2020 зазначено, що виконавець зобов`язаний надати послуги, якість яких повинна відповідати обхідним змістовним, технічним, якісним та кількісним характеристикам, які відповідають Технічному завданню; у разі надання послуг неналежної якості або виявлення недоліків, що виникли внаслідок допущених виконавцем порушень при наданні послуг, виконавець зобов`язується за свій рахунок усунути недоліки або повторно надати послуги належної якості.

Відповідно до п. 3.1 Договору №ПР397 від 08.05.2020 ціна договору становить 49200,00 грн.

Згідно з п. 4.1 Договору №ПР397 від 08.05.2020 оплата за цим договором здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, зазначений у цьому договорі, не пізніше 30 банківських днів після підписання Акту приймання-передачі послуг.

Відповідно до п. 5.3 Договору №ПР397 від 08.05.2020 приймання наданих послуг здійснюється замовником за Актом приймання-передачі послуг. Акт та Звіт про надані послуги виконавець зобов`язаний надати не пізніше 3-х робочих днів з моменту надання послуг. Замовник протягом 3-х робочих днів повинен підписати акт та повернути виконавцю один примірник акту або направити виконавцю письмову мотивовану відмову від прийняття послуг із зазначенням переліку недоліків та строків їх усунення.

Як вбачається з матеріалів справи, за актом приймання-передачі наданих послуг від 20.05.2020 до Договору №ПР397 від 08.05.2020, відповідач надав, а позивач прийняв наступні послуги - розробка пакету програмного забезпечення «Кабінет студента» освітньої платформи Київського національного університету імені Тараса Шевченка в рамках проекту «Смарт-Університет» для наповнення платформи «Синергія» - на суму 49200,00 грн.

Вказаний Акт підписаний представником позивача (директором), відповідача та скріплений відбитками печаток Київського національного університету імені Тараса Шевченка та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання».

Роботи, виконані відповідачем відповідно до Договору №ПР397 від 08.05.2020 на суму 49200,00 грн, були у повному обсязі оплачені позивачем 22.05.2020.

20.08.2020 між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання» (виконавець) укладено Договір №К78 про публічні закупівлі, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується у 2020 році надати замовнику послуги ДК 021:2015 CPV 72260000 - послуги, пов`язані з програмним забезпеченням (послуги щодо поставки та розширення функціоналу комп`ютерної програми з інформаційно-технологічного забезпечення процесі, які використовуються для організації, упорядкування та соціалізації навчального процесу і контролю за навчанням у рамках проекту «Цифровий університет. Університет у смартфоні»), зазначені у технічному завданні, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

Відповідно до п. 2.1 Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 виконавець повинен надати замовнику послуги, якість яких відповідає умовам технічного завдання.

Згідно з п. 3.1 Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 ціна договору становить 1178000,00 грн.

Відповідно до п. 3.2 Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 розрахунок здійснюється замовником протягом 10-ти банківських днів після надання послуг.

Строк надання послуг: протягом 15 календарних днів з дати підписання договору, але в будь-якому випадку до 05.09.2020 (в редакції Додаткової угоди №1 від 27.08.2020).

Відповідач у відзиві на позовну заяву пояснив, що на виконання умов Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 між сторонами було складено Акт приймання-передачі на суму 510000,00 грн та Акт приймання-передачі на суму 668000,00 грн.

Вказані обставини не заперечувались позивачем під час розгляду справи.

Крім того, відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено копію Висновку експерта за результатами проведення дослідження, пов`язаного з комп`ютерними програмами і компіляціями даних, №38607/21-53 від 16.12.2021, складеного КНДІСЕ, в якому зазначено, що програмний комплекс, виконаний відповідачем відповідно до умов Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020, є працездатним, повністю відповідає технічному завданню та є об`єктом інтелектуальної власності.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що на вказані договори поширюється дія Закону України «Про публічні закупівлі».

Позивач зазначає, що Договір №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 не відповідає наступним вимогам чинного законодавства: - не надано гарантійних зобов`язань; - не визначено строків та умов технічної підтримки програмного продукту; - не приєднано електронного носія інформації з примірником програмного продукту, до якого у разі потреби додаються засоби для його встановлення на технічних засобах позивача; - не надано програмної та експлуатаційної документації на програмний продукт; - відсутні ліцензії або інші документи, що підтверджують правомірність використання програмного продукту; - не приєднано умов використання створеного програмного продукту як об`єкта права інтелектуальної власності; - у технічному завданні не передбачено ані проведення аналізу сумісності вибраних технічних параметрів та характеристик створюваного програмного продукту з відповідними параметрами та характеристиками програмних продуктів, ані проведення випробувань, приймання та введення в експлуатацію програмного продукту, ані урахування положень нормативних документів з питань технічного та криптографічного захисту інформації для програмного продукту, що містить механізми захисту інформації.

Також, технічне завдання Договору №ПР394 від 07.05.2020 не містить техніко-економічного обгрунтування на створення програмного продукту, обгрунтування вибору технічних параметрів та характеристик програмного продукту, проведення аналізу сумісності вибраних технічних параметрів та характеристик створюваного програмного продукту з відповідними параметрами та характеристиками програмних продуктів, опису процесу проведення випробувань, приймання та введення в експлуатацію програмного продукту, урахування положень, нормативних документів з питань технічного та криптографічного захисту інформації для програмного продукту, що містить механізми захисту інформації.

При цьому, Договір №ПР397 від 08.05.2020 взагалі не містить технічного завдання.

Таким чином, за твердженням позивача, зміст вказаних договорів суперечить вимогам чинного законодавства України у сфері публічних закупівель та вимогам до придбання та розроблення програмного забезпечення за публічні кошти.

Крім того, позивач вказує на те, що комісією Київського національного університету імені Тараса Шевченка було встановлено відсутність виконання відповідачем зобов`язань за оспорюваними договорами, адже фактично програмне забезпечення залишилось у первинному стані, позивач не отримував від відповідача завершеного програмного коду продукту. Наразі позивач не має права на адміністрування програмного продукту, що унеможливлює його ефективне та безпечне використання.

За твердженням позивача, наведені обставини свідчать про те, що відбулось документарне оформлення господарського зобов`язання, яке не передбачало отримання наслідків виконання робіт, що свідчить про фіктивність оспорюваних договорів.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (підпункт 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Стосовно посилань позивача на те, що Договір №ПР394 від 07.05.2020, Договір №ПР397 від 08.05.2020 та Договір №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 суперечать постанові КМУ від 12.08.2009 №869 «Про затвердження загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів» суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 Загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 №869, тендерною документацією та договором про закупівлю програмного продукту повинне бути передбачено: забезпечення продавцем комплектності поставки програмного продукту, зазначеній у специфікації, яка додається до договору; встановлення у разі потреби програмного продукту продавцем на технічних засобах покупця; надання продавцем гарантійних зобов`язань; визначення строків та умов технічної підтримки програмного продукту.

Специфікація на поставку програмного продукту, яка додається до договору, повинна передбачати наявність: електронного носія інформації з примірником програмного продукту, до якого у разі потреби додаються засоби для його встановлення на технічних засобах покупця; програмної та експлуатаційної документації на програмний продукт; ліцензії або іншого документа, що підтверджує правомірність використання програмного продукту.

Умови використання програмного продукту, що закуповується на замовлення державного органу, для створення і (або) використання інформаційно-аналітичних систем та державних електронних реєстрів повинні передбачати, що строком ліцензії на використання програмного продукту є строк чинності виключних майнових прав інтелектуальної власності на відповідний програмний продукт.

Закупівля програмного продукту, ліцензія на використання якого передбачає виплату винагороди правовласнику у вигляді відсотків плати за надані від імені держави послуги, забороняється.

Закупівля державним органом програмного продукту як об`єкта права інтелектуальної власності здійснюється з дотриманням вимог законодавства.

У п. 4 Загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 №869, зазначено, що тендерною документацією та договором про створення програмного продукту повинне бути передбачено визначення: умов використання створеного програмного продукту як об`єкта права інтелектуальної власності; майнових прав державного органу на створений програмний продукт як на об`єкт права інтелектуальної власності; стадій та етапів виконання необхідних робіт; зобов`язання (у разі потреби) щодо технічної підтримки програмного продукту.

До договору додається технічне завдання на створення програмного продукту, яке складається з урахуванням вимог державних, галузевих і чинних в Україні міжнародних стандартів, норм та регламентів і містить технічні, якісні, функціональні характеристики та перелік робіт, необхідних для створення програмного продукту. Відповідно до законодавства про державну мову в технічному завданні зазначаються вимоги щодо створення україномовних інтерфейсів. У технічному завданні передбачається, зокрема, виконання таких робіт: розроблення техніко-економічного обгрунтування на створення програмного продукту; обгрунтування вибору технічних параметрів та характеристик програмного продукту з урахуванням потреб державного органу, а також покладених на нього функцій, здійснення яких забезпечуватиметься шляхом використання такого продукту; проведення аналізу сумісності вибраних технічних параметрів та характеристик створюваного програмного продукту з відповідними параметрами та характеристиками програмних продуктів, які використовуються державним органом; розроблення у разі потреби навчальної програми з використання (експлуатації, технічної підтримки) програмного продукту; проведення випробувань, приймання та введення в експлуатацію програмного продукту; урахування положень нормативних документів з питань технічного та криптографічного захисту інформації для програмного продукту, що містить механізми захисту інформації.

У договорі також зазначається, що за результатами виконаних робіт виконавець разом з програмним продуктом і комплектом технічної, експлуатаційної та програмної документації до нього передає державному органові звіт про його випробування. Склад, зміст і форма подання зазначеної документації визначається державним органом з урахуванням вимог державних, галузевих та чинних в Україні міжнародних стандартів, норм та регламентів. До складу зазначеної документації включаються, зокрема, інструкції з використання (експлуатації) та технічної підтримки програмного продукту, резервного копіювання даних та відновлення інформації у разі виникнення позаштатних ситуацій під час його експлуатації, а у разі потреби - методики проведення оновлення програмного продукту. Зазначена документація створюється виконавцем з урахуванням можливості забезпечення технічної підтримки програмного продукту органом або іншим виконавцем.

Договір повинен містити положення щодо належності державному органу майнових прав та прав інтелектуальної власності на програмний продукт, що створюється на замовлення державного органу.

Суд зазначає, що Загальні вимоги до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 №869, не поширюються на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, оскільки позивач (Київський національний університет імені Тараса Шевченка) не є державним органом.

При цьому, як вбачається з п. 3. постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 №869, Загальні вимоги носять рекомендаційний характер.

За таких обставин, посилання позивач на те, що Договір №ПР394 від 07.05.2020, Договір №ПР397 від 08.05.2020 та Договір №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 суперечать постанові КМУ від 12.08.2009 №869 «Про затвердження загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів», що є підставою для визнання їх недійними, судом відхиляються у зв`язку з необґрунтованістю.

Так само, суд вважає безпідставним посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про формування та виконання Національної програми інформатизації» від 31.08.1998 №1352, як на підставу для визнання недійсним Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020.

Так, позивач зазначив, що Договір №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 було укладено директором Київського національного університету імені Тараса Шевченка з перевищенням повноважень, оскільки відповідно до п. 13 Положення про формування та виконання Національної програми інформатизації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.1998 №1352, під час виконання завдань (проектів) Національної програми інформатизації державні замовники беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі за такими завданнями (проектами) після їх погодження з Генеральним державним замовником у разі, коли їх вартість дорівнює або перевищує 500 тис. гривень.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про національну програму інформатизації» державними замовниками окремих завдань (проектів) Національної програми інформатизації можуть бути державні органи та органи місцевого самоврядування. Державних замовників окремих завдань (проектів) затверджує Кабінет Міністрів України за поданням Генерального державного замовника.

З огляду на те, що позивач не є ані державним органом, ані органом місцевого самоврядування, суд критично ставиться до тверджень позивача, що директор Київського національного університету імені Тараса Шевченка повинен був погодити з Генеральним державним замовником (Міністерством цифрової трансформації України) проект Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020.

Отже, доводи позивача про те, що директор Київського національного університету імені Тараса Шевченка перевищив свої повноваження при укладенні Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020 визнаються судом необгрунтованими.

Що стосується визначеної позивачем підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними те, що вони невиконані або виконані не у повному обсязі/неякісно виконані (є фіктивними), суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому, відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Однак, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності ознак фіктивності Договору №ПР394 від 07.05.2020, Договору №ПР397 від 08.05.2020 та Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020.

При цьому, як вбачається з долучених позивачем до матеріалів справи доказів - наказу Київського національного університету імені Тараса Шевченка №552-32 від 28.07.2021 «Про створення комісії щодо розгляду претензії №0106/2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерактивні системи навчання»», наданих працівниками (викладачами) університету пояснень, всі вони зводяться до того, що роботи виконані відповідачем не у повному обсязі/їх результати не задовольняють вимог навчального процесу/розробленими відповідачем продуктами користуються не всі викладачі та студенти/викладачі не мають доступу до системи як адміністратор.

У Висновку спеціалісті №89/2021 за результатами проведеного дослідження документів щодо комп`ютерної програми з інформаційно-технологічного забезпечення процесів, які використовуються для організації, упорядкування та соціалізації навчального процесу і контролю за навчанням у рамках проекту «Цифровий університет. Університет у смартфоні», відповідачем не у повному обсязі були виконані роботи.

Тобто, по суті, позивач просить суд визнати недійсними оспорювані договори у зв`язку з їх неналежним виконанням.

Втім, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц вказано, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Крім того, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем 18.05.2022 долучено до матеріалів справи копію Акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Київського національного університету імені Тараса Шевченка за період з 01.04.2018 по 31.08.2021, складеного Державною аудиторською службою, №0003000-21/35 від 28.12.2021, в якому, серед іншого, наведена інформація про те, що фактичного результат робіт за оспорюваними договорами позивачем не отримано - передачі електронного носія інформації з примірником програмного продукту, програмної та експлуатаційної документації на програмний продукт, тощо.

Однак, суд зазначає, що акт ревізії є документом, який складений Державною аудиторської службою саме по відношенню до позивача та фіксує результати фінансово-господарської діяльності виключно позивача, в тому числі недоліки в такій діяльності.

Акт ревізії не має обов`язкового характеру, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялась; він є носієм доказової інформації про виявлення контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.05.2018 у справі №922/2310/17.

Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання недійсними Договору №ПР394 від 07.05.2020, Договору №ПР397 від 08.05.2020 та Договору №К78 про публічні закупівлі від 20.08.2020.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 13.10.22.

Суддя О.М. Спичак