ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/8298/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Багай Н.О., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Берестка Б.П.,

Київської міської ради - Тетерятник О.В.,

Приватного підприємства «Конвалія-нерухомість» - Каніковського О.О., Шевчука О.В.,

Державного реєстратора Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковського Максима Володимировича - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 (у складі колегії суддів: Разіна Т.І. (головуючий), Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.)

у справі № 910/8298/21

за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Приватного підприємства «Конвалія-нерухомість»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державного реєстратора Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковського Максима Володимировича,

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Приватного підприємства «Конвалія-нерухомість» (далі - ПП «Конвалія-нерухомість»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державний реєстратор Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковський М.В., про скасування державної реєстрації права власності на нежитлові будівлі літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З по вул. Хорива, 2 у м. Києві за ПП «Конвалія-нерухомість», проведену 24.07.2017 державним реєстраторам Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковським М.В. на підставі рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 36384694 від 31.07.2017.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що державну реєстрацію права власності на нежитлові будівлі літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З по вул. Хорива, 2 у м. Києві проведено за особою - ПП «Конвалія-нерухомість», яка у встановленому законом порядку не набула права власності на це майно в цілому, а подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, оскільки не підтверджують наявності у відповідача права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Також прокурор послався на ті обставини, що Київською міською радою рішення про відчуження зазначеного майна не приймалося, а відповідачем інвестиційних зобов`язань з реконструкції об`єктів по вул. Хорива, 2 у м. Києві не виконано, а відтак останній не набув права власності на спірні будівлі відповідно до умов інвестиційного договору.

Прокурор в обґрунтування підстав для представництва інтересів держави в суді послався на те, що відчуження комунального нерухомого майна без дотримання встановленого законодавством порядку підриває економічні засади місцевого самоврядування, унеможливлює використання комунального майна на користь територіальної громади міста Києва та порушує економічні інтереси держави, при цьому уповноваженим органом - Київською міською радою не вжито жодних заходів до усунення порушень прав територіальної громади, у тому числі шляхом подачі відповідного позову, що вказує на бездіяльність цього органу та є підставою для пред`явлення позову прокурором в інтересах держави в особі Київської міської ради.

ПП «Конвалія-нерухомість», заперечуючи проти позову, заявило про застосування позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлові будівлі літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З по вул. Хорива, 2 у м. Києві ПП «Конвалія-нерухомість», проведену 24.07.2017 Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковським М.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 36384694 від 31.07.2017. Стягнуто з ПП «Конвалія-нерухомість» на користь Київської міської прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 2 270,00 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 скасовано; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Київської міської прокуратури на користь ПП «Конвалія-нерухомість» 3 405,00 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 у справі № 910/8298/21.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у вересні 2022 року Перший заступник керівника Київської міської прокуратури подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просив скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.09.2022 відкрито касаційне провадження у справі № 910/8298/21 за касаційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.10.2022.

ПП «Конвалія-нерухомість» у відзиві на касаційну скаргу зазначило про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просило залишити оскаржене судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

05.10.2022 до Верховного Суду надійшли пояснення прокурора в справі.

З огляду на зміст зазначених пояснень, прокурором фактично викладено вимогу про доповнення касаційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 298 ГПК особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

За змістом статті 118 ГПК право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки зазначені пояснення, у яких фактично міститься вимога позивача про доповнення касаційної скарги, подано поза межами строку на касаційне оскарження, визначеного статтею 288 ГПК, такі пояснення залишаються судом касаційної інстанції без розгляду.

05.10.2022 на електронну адресу Верховного Суду надійшла заява депутатки Київської міської ради Семенової К.І. про вступ у справу як третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Відповідно до довідки відділу опрацювання документів управління забезпечення автоматизованого документообігу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2022 № 36 зазначена заява не містить кваліфікованого електронного підпису.

З огляду на обставини відсутності кваліфікованого електронного підпису особи, яка подала зазначену заяву, Верховний Суд залишає цю заяву без розгляду.

05.10.2022 до Верховного Суду надійшла заява Почесного президента Громадської організації «Зелена хвиля», журналіста Інформаційного агентства «Активні громадяни» та Міжнародного інформаційного агентства «UA-Times» Дмитра Перова про залучення до розгляду справи як третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача.

Відповідно до частини 1 статті 50 ГПК треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Оскільки залучення третіх осіб на стадії касаційного розгляду процесуальним законодавством не передбачено, Верховний Суд відмовляє у задоволенні зазначеного клопотання.

Державний реєстратор Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковський М.В. свого представника в судове засідання не направив.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.

Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення зазначеному учаснику справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначеного представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд виходить із такого.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 12.07.2007 Подільською районною у місті Києві радою прийнято рішення № 201 «Про затвердження переліку будинків, що належать до комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва, які знаходяться в незадовільному технічному, непридатному для проживання, аварійному стані та потребують реконструкції», яким затверджено перелік будинків, які потребують реконструкції, згідно з додатком до рішення, у пункті 13 якого зазначено будинок по вул. Хорива, 2-А.

12.03.2009 Подільською районною у місті Києві радою прийнято рішення № 551 «Про внесення змін та доповнень до рішень Подільської районної у м. Києві ради від 12.07.2007 № 201, від 12.07.2007 № 227 та від 29.05.2008 № 364», за змістом пункту 1 внесено зміни до рішення Подільської районної у місті Києві ради від 12.07.2007 № 201, а саме, позицію 13 додатку до рішення (розділ «Перелік житлових будинків, визнаних непридатними для проживання») викласти в такій редакції: будинок по вул. Хорива, 2-А, 2-Б, 2-В, 2-Г, 2-Д, 2-Е, 2-Ж, 2-З.

Відповідно до умов конкурсу від 27.10.2010 (розділу 4 умови залучення інвестора для реконструкції будинку (згідно з рішенням Подільської районної у місті Києві ради від 01.03.2007 № 158), після виконання інвесторами пунктів 1.1, 2-3 цих умов між Подільською районною у м. Києві радою та/або Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією та/або профільним підприємством КП «Поділ-Інвест Реконструкція» та інвестором укладається інвестиційна угода і будинки № 2-А, 2-Б, 2-Г, 2-Д, 2-Є, 2-Ж, 2-З по вул. Хорива загальною площею 3109,7 кв. м передаються інвестору під реконструкцію з передачею йому у власність частини цього будинку за виключенням площ приватизованих жилих та нежилих приміщень після завершення реконструкції (пункт 4); у разі вирішення питання інвестором питання відселення на постійне місце проживання усіх мешканців будинку, в тому числі відселення інвестором тих мешканців, за їх згодою, які займають на праві власності приміщення (квартири), та оформлення у власність інвестора приміщень, що належать юридичним та/ чи фізичним особам, що не проживають у будинках, будинки № 2-А, 2-Б, 2-Г, 2-Д, 2-Є, 2-Ж, 2-З по вул. Хорива загальною площею 3109,7 кв. м передаються інвестору у власність до завершення реконструкції в цілому (пункт 5).

28.10.2010 Подільською районною у місті Києві радою прийнято рішення № 883 «Про затвердження результатів Інвестиційного конкурсу та залучення інвесторів до реконструкції або реставрації жилих та нежилих будинків, а також вбудованих в жилі будинки нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Києва», відповідно до пункту 3 якого залучено до реконструкції або реставрації непридатного для проживання будинку № 2, літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З по вул. Хорива, загальною площею 3109,7 кв. м ПП «Конвалія-нерухомість».

Відповідно до пункту 6.3 зазначеного рішення доручено Подільській районній у місті Києві раді укласти разом з Комунальним підприємством «Поділ-ІнвестРеконструкція» (далі - КП «Поділ-ІнвестРеконструкція») інвестиційні договори з інвесторами на реконструкцію або реставрацію будинків, що зазначені у пунктах 2-3 цього рішення виключно після виконання останнім вимог пункту 5 цього рішення.

15.11.2010 між ПП «Конвалія-нерухомість» (інвестор) та КП «Поділ-ІнвестРеконструкція» (замовник) укладено інвестиційний договір № 16 на реконструкцію та будівництво об`єкта за адресою: вул. Хорива, 2, літ. А, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З в Подільському районі м. Києва, предметом якого є реалізація інвестиційного проекту з реконструкції та будівництва за наведеною адресою на умовах конкурсу, визначених районною конкурсною комісією по залученню інвесторів до реконструкції або реставрації жилих та нежилих будинків, а також вбудованих в жилі будинки нежилих приміщень, що знаходяться на балансі житлово-експлуатаційних та інших організацій (підприємств, установ) комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва (протокол № 15 від 27.10.2010), також належним чином виконати всі інші зобов`язання за цим договором з дотриманням вимог чинного законодавства (пункт 2.1 договору).

За умовами договору забудовник-інвестор зобов`язався, зокрема, - за погодженням із замовником розробити та затвердити містобудівну концепцію реконструкції території під об`єктом згідно з Генеральним планом м. Києва з врахуванням забезпечення мешканців будинків об`єктами соціальної інфраструктури; - організувати проектування та здійснення реконструкції об`єкту власними та/або залученими силами, визначити за погодженням з замовником генерального проектувальника та Генерального підрядника реконструкції об`єкту, забезпечити авторський нагляд за реконструкцією; - забезпечити повне (100 %) фінансування/інвестування проектування та реконструкції об`єкту власними силами та/або кредитними грошовими коштами та/або грошовими коштами фізичних та/або юридичних осіб, залучених у відповідності до чинного законодавства; - забезпечити повне (100 %) фінансування відселення осіб (фізичних та/або юридичних), які проживають/перебувають на законних підставах у будинку, та вирішення з ними майнових питань, пов`язаних з їх відселенням; - забезпечувати повне (100 %) фінансування робіт по знесенню (повному або частковому) будинків (у разі необхідності їх виконання); - забезпечити разом із замовником проведення робочої та державної комісії по введенню об`єкта після його реконструкції та будівництва в експлуатацію (пункт 3.1.1).

За змістом пункту 3.1.2 договору КП «Поділ-ІнвестРеконструкція» зобов`язалося відповідно до чинного в Україні законодавства вжити заходів щодо організаційно-правового забезпечення відповідно до статті 11 Закону України «Про комплексу реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду».

Загальний обсяг інвестування/фінансування (вартість робіт/послуг за цим договором) забудовником-інвестором на проектування та реконструкцію об`єкта, порядок та строки його здійснюються сторонами згідно з графіком фінансування, який укладається сторонами упродовж 30 робочих днів з дати документального оформлення замовником результатів інвентаризації відповідно до підпункту «Б» пункту 3.12 цього договору та їх отримання замовником-інвестором. Після його підписання графік фінансування стає додатком до цього договору і його невід`ємною частиною ( пункт 4.1 договору).

У пункті 5.1.1 договору встановлено, що оформлення зобов`язань сторін при звільненні приміщень і жилих і нежилих будинках здійснюється в установленому законом порядку шляхом укладення письмового договору між особою, що є власником, наймачем або орендарем приміщення, що звільняються, і інвестором, який проводить відселення.

У розділі 8 договору сторони узгодили порядок використання результатів реконструкції та будівництва об`єкта інвестування. Зокрема забудовнику передається 97 % корисної площі та 100 % допоміжної площі реконструйованого об`єкта, яка перевищує площу об`єкта до реконструкції, а також 100 % площі реконструйованого об`єкта, яка дорівнює площі об`єкта до реконструкції і первинна потужність.

Згідно з пунктом 8.2 договору право власності забудовника-інвестора та замовника на майно виникає після введення об`єкта в експлуатацію і оформлюється відповідно до діючого законодавства.

Сторонами визначено, що цей договір складено у двох примірниках українською мовою, кожний з яких має однакову юридичну силу, набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін і скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (пункт 13.1).

15.11.2017 між сторонами укладено календарний графік виконання зобов`язань за цим договором.

Додатково апеляційним господарським судом установлено обставини укладення протягом 2012 - 2015 років ПП «Конвалія-нерухомість» з фізичними та юридичними особами договорів купівлі-продажу, міни об`єктів нерухомого майна (квартир, приміщень) у будинках по вул. Хорива, 2 у м. Києві, копії яких наявні у матеріалах справи та перелік яких наведено в оскарженій постанові суду апеляційної інстанції.

24.07.2017 ПП «Конвалія-нерухомість» зареєстровано право власності на нежитлові будівлі (літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З) по вул. Хорива, 2 у м. Києві загальною площею 3 109, 7 кв. м.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога прокурора про скасування державної реєстрації права власності на нежитлові будівлі літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З по вул. Хорива, 2 у м. Києві за ПП «Конвалія-нерухомість», проведену 24.07.2017 державним реєстраторам Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковським М.В. на підставі рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 36384694 від 31.07.2017, обґрунтована тим, що державну реєстрацію права власності на зазначені приміщення проведено за особою - ПП «Конвалія-нерухомість», яка у встановленому законом порядку не набула права власності на це майно в цілому, а подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, оскільки не підтверджують наявності у відповідача права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Також прокурор послався на ті обставини, що Київською міською радою рішення про відчуження зазначеного майна не приймалося, а відповідачем інвестиційних зобов`язань з реконструкції об`єктів по вул. Хорива, 2 у м. Києві не виконано, а відтак останній не набув права власності на спірні будівлі відповідно до умов інвестиційного договору.

Суд першої інстанції позов задовольнив та мотивував таке рішення тим, що за встановлених обставин державну реєстрацію права власності на нежитлові будівлі літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З по вул. Хорива, 2 у м. Києві проведено за особою, яка не довела обставин набуття у встановленому законом порядку права власності на них, а подані для державної реєстрації документи в цьому випадку не відповідають вимогам закону, адже, не підтверджують наявності у заявника права власності на спірний об`єкт, державну реєстрацію права власності на ці об`єкти за відповідачем, проведено 24.07.2017 державним реєстратором КП «Благоустрій Шевченківського району» Клюковським М.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 36384694 від 31.07.2017 є незаконною. Відтак, з огляду на те, що у ПП «Конвалія-нерухомість» у контексті викладених обставин, права власності на спірні об`єкти нерухомості не виникло, право власності на них збереглось у територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував та відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаціійний позов (стаття 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Також судом зазначено, що такі обставини виключають дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті.

У поданій касаційній скарзі Перший заступник керівника Київської міської прокуратури послався, зокрема на те, що судом апеляційної інстанції при вирішенні справи порушено положення статей 73, 77, 80, 86, 91, 269 ГПК та неправильно застосовано положення статей 15, 321, 328, 387, 391 ЦК, статей 12, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність». При цьому прокурором зазначено про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 387, 391 ЦК у подібних правовідносинах, пов`язаних з реєстрацією інвестором права власності на об`єкт інвестування до виконання інвестиційних зобов`язань, передбачених договором, який укладено з органом місцевого самоврядування, а також у випадку незаконного об`єднання окремих об`єктів нерухомості, належних різним власником в один об`єкт та безпідставної реєстрації права власності на нього. Також прокурор зазначив про відсутність висновку з питання застосування положень статті 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» щодо можливості набуття інвестором, до виконання інвестиційних зобов`язань, права власності на об`єкт інвестування на підставі «Умов конкурсу», в той час як інвестиційним договором такі положення не передбачено. Водночас поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що віндикаційна позовна вимога може бути застосована тільки щодо окремого індивідуально визначеного майна. Тому за обставин, коли саме здійснення державної реєстрації прав за відповідачем порушує право власності позивача, таке право підлягає захисту шляхом задоволення негаторного позову про усунення перешкоду користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірне майно. Разом із тим судом апеляційної інстанції не враховано, що позов прокурора у цій справі не спрямовано на витребування до комунальної власності саме зареєстрованого за відповідачем об`єкта нерухомості загальною площею 3109,7 кв. м, частина приміщень в якому належить відповідачу (що в межах цієї справи не оспорюється), що додатково свідчить про помилковість висновків цього суду про необхідність звернення у цих правовідносинах з віндикаційним позовом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.

У статті 15 ЦК передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення, а також право кожної особи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а у статті 16 ЦК передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 14 ГПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 2).

Отже, частина перша статті 14 ГПК передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Позивач як особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

При цьому суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

У частині 2 статті 16 ЦК визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (інтересу). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18).

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Як свідчать матеріали справи, яка розглядається, прокурор, звертаючись до суду з відповідним позовом, послався, зокрема на те, що державну реєстрацію права власності на нежитлові будівлі літ. А, Б, В, Г, Д, Є, Ж, З по вул. Хорива, 2 у м. Києві проведено за ПП «Конвалія-нерухомість», яке у встановленому законом порядку не набуло права власності на це майно в цілому (а лише на окремі приміщення, що розташовані в них), що порушує права дійсного власника - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. При цьому прокурор вважає, що належним способом захисту порушеного права територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради є усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації права власності на зазначені нежитлові будівлі, проведеної 24.07.2017 державним реєстраторам Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Клюковським М.В. на підставі рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 36384694 від 31.07.2017. Правовими підставами позову прокурором визначено, зокрема положення статті 391 ЦК.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № № 914/2006/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19 зазначено, що державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абзац третій частини 2 статті 331 ЦК). Хоча державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК) і цей спосіб захисту може бути реалізовано шляхом подання негаторного позову, що є позовом власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

У розумінні приписів статті 391 ЦК право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17).

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Разом із тим віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому однією з умов застосування як негаторного, так і віндикаційного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в разі наявності таких відносин здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів (аналогічний за змістом правовий висновок наведено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 916/1666/18).

За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, відповідно до статті 387 ЦК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини 1 статі 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції про задоволення позову скасував це рішення та відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог з огляду на обранням позивачем неефективного способу захисту порушених прав.

Проте, дійшовши висновку про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права та зосередившись на необхідності захисту такого права у спірних правовідносинах шляхом подання віндикаційного позову, суд апеляційної інстанції з огляду на предмет і підстави заявленого позову належним чином не обґрунтував такі висновки та не з`ясував характер спірних правовідносин сторін, не надав належної правової оцінки обставинам, якими позивач обґрунтовує вимогу про захист прав, зокрема щодо вчинення відповідачем дій з набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна всупереч вимог чинного законодавства, умов інвестиційного договору та проведення державної реєстрації права власності за відсутності достатніх правових підстав, таких як реконструкція будинків по вул. Хорива, 2 у м. Києві, введення об`єкта в експлуатацію, прийняття Київською міською радою рішення про відчуження комунального майна, а відтак не дослідив певні обставини та подані на їх підтвердження докази, пов`язані з наявністю (відсутністю) перешкод у здійсненні власником (територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради) права користування та розпорядження своїм майном, а також можливості його захисту у спосіб, визначений у позовній заяві.

Разом із тим судом апеляційної інстанції не з`ясовано та не надано відповідної правової оцінки умовам інвестиційного договору щодо підстав набуття відповідачем права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, хоча з`ясування таких обставин також має значення для вирішення цієї справи.

Водночас прокурор протягом розгляду справи в судах попередніх інстанцій посилався на ті обставини, що за рішенням державного реєстратора від 31.07.2017 № 36384694 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень об`єднано квартири №№ 1-12 та нежитлові приміщення в будинку № 2 по вул. Хорива в м. Києві та нежилі будинки №№ 2-А, 2-Б, 2-В, 2-Г, 2-Д, 2-Є. 2-Ж, 2-З по вул. Хорива в м. Києві в один об`єкт нерухомого майна, а саме в нежитлову будівлю за адресою: м. Київ, вул. Хорива, 2, тоді як за відповідачем було зареєстровано лише ряд квартир та нежилих приміщень у зазначених будинках на підставі договорів купівлі-продажу та міни, що не дає підстав для реєстрації за відповідачем права власності на спірний об`єкт нерухомого майна в цілому.

Такі доводи позивача та подані на їх підтвердження докази залишилися без належного з`ясування та оцінки судом апеляційної інстанції, у тому числі в контексті того, що із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ, при цьому судом апеляційної інстанції не було з`ясовано і обставин того, яке саме майно (індивідуально визначені характеристики) передавалося відповідачу для реалізації інвестиційного проекту з реконструкції спірного майна та якими доказами такі обставини підтверджено.

При цьому поза увагою суду апеляційної інстанції залишився той факт, що позивачем предмет і підстави позову не було обґрунтовано ані обставинами, ані нормами матеріального права, які б давали підстави для висновку про звернення прокурора за захистом порушеного права Київської міської ради до суду саме з віндикаційним позовом, тому висновок суду про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права є передчасним.

Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

У зв`язку з наведеним, постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає, оскільки суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції при вирішенні справи було порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову за наведених у судовому рішенні обставин.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду, а також на те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не дослідив зібрані докази й не встановив ті фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, на які послався прокурор у касаційній скарзі, що впливає на вирішення позовних вимог, Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції на підставі пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК.

За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 у справі № 910/8298/21 скасувати.

3. Справу № 910/8298/21 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: Н.О. Багай

В.Г. Суховий