ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2022 р. Справа № 922/1277/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор (адреса: 04080, м. Київ, вул. Костянтинівська, буд. 73; )
до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (адреса: 61089, м. Харків, пр.-т Московський, буд. 299; код ЄДРПОУ 0021321)
про стягнення 471578,31 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (далі - відповідач) 471578,31 грн., з яких:

349199,00 грн. - основної суми заборгованості;

115036,56 грн. - інфляційних втрат;

7342,75 грн. - 1% річних.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судовий збір у сумі 5658,94 грн, витрати, пов`язані з розглядом справи, в т. ч. і за надання правової (правничої) допомоги у розмірі 25000,00 грн, гонорар успіху у розмірі 10% від ціни позовної заяви за представництво у Господарському суді Харківської області, а також інші витрати, пов`язані з розглядом справи за додатково наданим документальним підтвердженням.

Позов обґрунтовано з посиланням на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору № 217-15/20 від 01.06.2020 щодо проведення розрахунків за отриманий, передбачений умовами договору, товар.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.08.2022 відкрито провадження у справі № 922/1277/22; визнати дану справу незначної складності малозначною; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, за наявними в справі матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на позов.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З метою повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та надання останнім можливості реалізувати власні процесуальні права, судом засобами поштового зв`язку на їх юридичні адреси, зазначені у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань направлено копію вказаної ухвали від 15.08.2022.

Копію зазначеної ухвали відповідач отримав, про що свідчить залучене до матеріалів справи зворотне поштове повідомлення № 009606/2, згідно з яким направлялась поштова кореспонденція (а. с. 23).

Проте, надіслана на адресу позивача копія ухвали від 15.08.2022 повернулась на адресу суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою (а. с. 24-28). Відомостей про наявність у позивача іншої адреси матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення сторін про розгляд справи; в розумінні ч. 6 ст. 242 ГПК України копія ухвали від 15.08.2022 вважається врученою сторонам, а тому останні в розумінні вимог ст. 120 ГПК України вважаються таким, що належним чином повідомлений про розгляд судом справи.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву в порядку та строк, встановлені ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.08.2022.

Розглянувши подані на розгляд суду матеріали справи, суд визнає їх достатніми для прийняття судового рішення по суті спору.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, 01.06.2020 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як замовником, укладено договір № 217-15/20 (далі за текстом договір; а. с. 11-13), за змістом якого постачальник зобов`язується передати у власність замовника програмне забезпечення антивірусного захисту інформації (надалі ПЗ) та також надати консультаційні послуги представникам замовника з питань використання ПЗ (п. 1.1 договору).

Згідно з п. п. 3.1-3.2 договору ПЗ відповідно до калькуляції (додаток № 1) повинне бути надане постачальнику протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту письмової заявки від замовника.

Поставка ПЗ замовнику оформлюється актом здачі-приймання ПЗ (надалі акт).

Відповідно до п. 4.1 договору вартість ПЗ за даним договором складає 349199,00 грн (триста сорок дев`ять тисяч сто дев`яносто дев`ять грн 00 коп.) без ПДВ (згідно п. 26 підрозділу 2 розділу ХХ ПКУ).

За умовами п. 5.2 договору замовник проводить розрахунки шляхом 100% оплати за ПЗ протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту передачі ПЗ, сертифікату ліцензійності та підписання акту виконаних робіт.

Пунктом 7.4 договору передбачено, що у разі порушення строку оплати ПЗ, передбачених цим договором, постачальник має право вимагати оплату 1% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до Додатку № 1 від 01.06.2020 до Договору (калькуляція), до постачання в рамках договору підлягає Програмна продукція 'ESET EndpointProtection Standard (ЕЕА, EFS)' (Н). на 1 рік.; Поновлення; для захисту 1200 об`єктів; на суму 349199,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, позивач на виконання умов договору поставив відповідачу обумовлене договором ПЗ на суму 349199,00 грн., про що сторонами складено Акт прийому-передачі програмної продукції № СХр-33463 від 01.06.2020.

Однак, за отримане ПЗ відповідач з позивачем не розрахувався.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача претензію від 20.10.2020 в якій вимагав сплатити існуючий борг. Однак, зазначена претензія була залишена відповідачем без задоволення.

Обставини щодо стягнення існуючого боргу за договором стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, позивач на підставі п. 7.4. договору та положень ст.. 625 ЦК України нарахував до стягнення з відповідача 7342,75 грн. 1% річних та 115036,56 грн. інфляційних втрат.

Обставини щодо стягнення зазначених нарахувань стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За змістом ст. ст. 598-599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт поставки позивачем на користь відповідача ПЗ на загальну суму 349199,00 грн є доведеним, оскільки, акт прийому-передачі програмної продукції до договору № 217-15/20 від 01.06.2020 містить підписи та печатки сторін, які в свою чергу засвідчують факт здійснення відповідних господарських операцій, про які йдеться в цьому документі.

Борг відповідача перед позивачем за отримане ПЗ становить 349199,00 грн Строк оплати зазначеного боргу визначений умовами укладеного між сторонами договору та є таким, що настав. Відповідач не надав суду доказів сплати зазначеного боргу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині, та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у вказаній вище сумі.

Щодо вимог про стягнення інфляційних та 1% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Пунктом 7.4 договору передбачено, що у разі порушення строку оплати ПЗ, передбачених цим договором, постачальник має право вимагати оплату 1% річних та інфляційні втрати.

В зв`язку з тим, що відповідач допустив прострочення оплати товару, зазначені обставини, на підставі п. 7.4. договору та положень ст. 625 ЦК України надають право позивачу на нарахування 1% річних, та інфляційних за весь час прострочення.

Перевіривши за допомогою інструменту Калькулятори системи інформаційно-правового забезпечення Ліга: закон здійснений позивачем розрахунок річних, суд констатує його арифметичну вірність та відповідність вказаним положенням Закону та умовам договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову, та стягнення з відповідача на користь позивача 7342,75 грн. 1% річних за період прострочення з 02.07.2020 по 08.08.2022, та 115036,56 грн. інфляційних втрат за період прострочення липень 2020 р. червень 2022 р.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає.

Згідно з ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з необхідністю звернення до суду з позовом у даній справі, позивач, з метою надання юридичного захисту, уклав відповідний договір з адвокатським бюро.

Зокрема, як свідчать матеріали справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор», як клієнтом, та адвокатським бюро "Тетяни Андріанової" існує договір про надання правової допомоги від 09.01.2020, відповідно до умов якого бюро за замовленням клієнта приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу, на умовах передбачених цим договором.

В рамках зазначеного договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор», як клієнтом, та адвокатським бюро "Тетяни Андріанової", як виконавцем, укладено Додаток від 04.08.2022 (далі за текстом - додаток; а. с. 14), згідно з умовами якого (п. 1.1) клієнт доручає, а бюро зобов`язується надати правничу (правову, професійну) допомогу (надалі - послуги) з представництва інтересів клієнта в Господарському суді Харківської області за позовом клієнта до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" () про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором № 217-15/20 від 01.06.2020.

Згідно з п. 1.3 додатку вартість послуг бюро за домовленістю сторін становить із розрахунку за 1 (одну) годину роботи адвоката бюро 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, і попередньо за послуги згідно пунктів 1.1 та 1.2 договору по підготовці та представництву інтересів клієнта в суді першої інстанції Господарському суді Харківської області складає 25000,00 (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок) із розрахунку 10 (десять) годин роботи адвоката бюро, які сплачуються клієнтом передоплатою протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку бюро.

Відповідно до п. 1.4 додатку додаткова винагорода бюро (гонорар успіху) в розмірі 10% (десять відсотків) від ціни позову сплачується у випадку вирішення справи в суді першої інстанції Господарському суді Харківської області, на користь клієнта та підставою для сплати є відповідне судове рішення.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем на виконання умов договору сплачено на користь адвокатського бюро обумовлений договором гонорар в сумі 25000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 7837 від 10.08.2022 (а. с. 17) та випискою по особовому рахунку адвокатського бюро за 10.08.2022 (а. с. 18).

З посиланням на вказані обставини позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також додатково 10% від ціни позову гонорару успіху адвоката (що в даному випадку становить 47157,83 грн.), сплата яких позивачем на користь адвокатського бюро передбачена п. 1.4 вказаного додатку до договору.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок позивача, відповідно до положень ст. 126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Суд зазначає, що згідно з ч. 1-2 ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При цьому, ч. 3 названої статті також передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

В п. 5.44. постанові Великої палати Верховного суду від 12.05.2020 по справі № 904/4507/18 зроблено правовий висновок згідно з яким не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

В даному випадку, з юридичної точки зору, дана справа не є складною. З огляду в т.ч. на зазначені обставини вона була визнана судом малозначною та розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З огляду на вказане, підготовка адвокатським бюро цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось; судових засідань у справі (на який могла бути необхідним присутність представника позивача) не проводилося.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вся заявлена відповідачем до стягнення з відповідача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25000,00 грн., а також додатково 47157,83 грн., що становить 10% від ціни позову в якості гонорару успіху, не відповідає принципам розумності та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 5 ст. 129 ГПК України, а їх стягнення з відповідача в повному обсязі становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципами розумності та справедливості, а тому зазначена сума підлягає зменшенню судом при прийнятті відповідного рішення про розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, суд вважає що обґрунтованою та такою що відповідає зазначеним вище критеріям є сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн, яка в даному випадку і підлягає відшкодуванню позивачем на користь відповідача за наслідками розгляду даної справи.

До того ж, матеріалами даної справи підтверджено фактичне понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 25000 грн. Сплативши ці кошти, відповідач справедливо розраховує на їх відшкодування за результатами розгляду справи судом за рахунок іншої сторони, з вини якої виник судовий спір в межах даної справи, та дії якої і зумовили необхідність звернення до адвоката з метою надання ним послуг професійної правничої допомоги.

В решті заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити з зазначених вище підстав та мотивів.

Крім того, за наслідками розгляду справи, з урахуванням вимог ст. ст. 123, 126, 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню 5658,94 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 130, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (адреса: 61089, м. Харків, пр.-т Московський, буд. 299; код ЄДРПОУ 0021321) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІТ-Інтегратор (адреса: 04080, м. Київ, вул. Костянтинівська, буд. 73; ):

349199,00 грн. - основної суми заборгованості;

115036,56 грн. - інфляційних втрат;

7342,75 грн. - 1% річних;

25000,00 грн. - витрат на професійну правову допомогу.;

5658,94 грн. - судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О.І. Байбак