ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2022 р. Справа №914/3260/20

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Судді-доповідача Плотніцький Б.Д.

Суддів Кордюк Г.Т.

Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції б/н та б/д (вх. № 01-05/1022/22 від 13.05.2022)

на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 (повний текст рішення складено та підписано 23.02.2022, суддя Козак І.Б.)

у справі №914/3260/20

за позовом: Департаменту патрульної поліції, м. Київ,

до відповідача 1: Дочірнього підприємства Львівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м. Львів,

до відповідача 2: Служби автомобільних доріг у Львівській області, м. Львів,

про: стягнення 109 435,25 грн. майнової шкоди.

В порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 заяву Дочірнього підприємства Львівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України про винесення додаткового рішення у справі №914/3260/20 задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції (адреса: 03048, м. Київ, вул.Ф.Ернста,3, ) на користь Дочірнього підприємства Львівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (адреса: 79053, м. Львів, вул.В.Великого, 54, ) 11 500,00грн витрат на правову допомогу. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим додатковим рішенням, Департамент патрульної поліції оскаржив таке в апеляційному порядку.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції б/н та б/д (вх. № 01-05/1022/22 від 13.05.2022) на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 у справі №914/3260/20.

Відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. Судове засідання не проводилось. Учасники провадження не викликались.

Фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.3 ст. 222 ГПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 було ухвалено з порушенням ч. 2,3,4 ст. 126 ГПК України.

На переконання апелянта, оскаржуване додаткове рішення вимогам ГПК України не відповідає, оскільки у рішенні відсутнє належне обґрунтування висновку про задоволення саме такого розміру судових витрат, не вказано, які саме акти виконаних робіт враховано при визначенні такого розміру витрат, натомість застосовано загальні фрази без оцінки конкретних обставин справи.

На думку апелянта, при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, не надано достатні та чіткі пояснення, чому задоволений розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 11500 грн., при цьому загальна тривалість участі адвоката в судових засіданнях (з мотивувальної частини рішення суду) складала 92 хв. (1 год. 32 хв.), 2 вартість години роботи адвоката (згідно договору про надання правової допомоги від 28.01.2021 року визначена в сумі 800грн/год.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що обсяг наданих послуг адвокатом в у даній справі не відповідає критерію реальності таких витрат.

Апелянт зазначає, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правову допомогу ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є необґрунтованою та неспівмірною з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки відзиву на позов, клопотань, у тому числі «інших клопотань з процесуальних питань»), критерію реальності таких витрат.

У зв`язку з цим, як стверджує апелянт, такі витрати не можуть бути покладені на позивача.

Відтак, апелянт просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 у справі №914/3260/20 в частині стягнення 11 500 грн витрат на правову допомогу та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким у задоволенні такої заяви відмовити.

Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися та відзиву не надали.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

У провадженні Господарського суду Львівської області перебував позов Департаменту патрульної поліції до Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та Служби автомобільних доріг у Львівській області про стягнення 109 435,25 грн майнової шкоди.

У судовому засіданні 08.02.2022 перед судовими дебатами представником відповідача заявлено про намір подати заяву про ухвалення додаткового рішення, також подано заяву про продовження строку на подання доказів, що підтверджують розмір понесення судових витрат. В заяві зазначив, що попередній орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 20000,00грн.

Рішенням суду від 08.02.2022 у цій справі в задоволенні позову Департаменту патрульної поліції до Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та Служби автомобільних доріг у Львівській області про стягнення 109 435,25 грн майнової шкоди відмовлено повністю.

21.02.2022 від відповідача надійшла заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, до якої долучено:

- Договір про надання правової допомоги від 28.01.2021;

- Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія РН№1858 від 26.06.2020;

- Акт приймання наданих послуг №1.1 від 01.02.2021 на суму 7600,00 грн;

- Акт приймання наданих послуг №2.2 від 26.02.2021 на суму 1200,00 грн;

- Акт приймання наданих послуг №3.2 від 09.04.2021 на суму 2800,00 грн;

- Акт приймання наданих послуг №4.2 від 30.04.2021 на суму 2000,00 грн;

- Акт приймання наданих послуг №5.2 від 31.05.2021 на суму 1200,00 грн;

- Акт приймання наданих послуг №6.2 від 30.06.2021 на суму 3200,00 грн;

- Акт приймання наданих послуг №12.13 від 30.12.2021 на суму 400,00 грн.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Крім того, п.2 ч. 2 ст.126 ГПК України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За положеннями ч.3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Щодо посилання апелянта на те, що сума стягнення витрат на професійну правничу допомогу завищена, неспівмірна та не відповідає складності справи, то колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач не скористався правом на подачу клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу або заперечень щодо співмірності таких.

Так, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

З наведеного вище вбачається відмінність понять "зменшення судових витрат", яке можливе лише за клопотанням іншої сторони та "розподіл судових витрат", що є виключно прерогативою суду.

Крім того, слід звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду від 08.04.2020 у справі 922/2685/19, в якій зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, у розумінні положень ч.5 ст.126 ГПК України, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи.

Відтак, колегія суддів наголошує, що позивачем не надано заперечень щодо співмірності витрат на правову допомогу та заяви про зменшення таких.

Також, безпідставними є посилання апелянта на те, що при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката не надано достатні та чіткі пояснення, чому задоволений розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 11500 грн., оскільки судом першої інстанції проаналізовано подані заявником документи, що підтверджують розмір правової допомоги та здійснено відповідний розрахунок. В результаті такого розрахунку заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

А відтак, безпідставними є посилання позивача на те, що відповідачем не обґрунтовані витрати на професійну правничу допомогу адвоката у суді.

В ухвалі від 04.11.2019 у справі 9901/264/19 зазначена наступна позиція Верховного суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме, пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем надано належні докази в підтвердження його витрат на оплату послуг адвоката.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи викладені в апеляційній скарзі та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному додатковому рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, а також те, що на території України запроваджено воєнний стан, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року №3674-VI (в редакції Закону № 465-IX від 16.01.2020, далі Закон №3674-VI) Судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Апелянтом оскаржується додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022. А відтак, вимога апеляційної скарги не пов`язана з позовними вимогами і не стосується суті спору.

Законом №3674-VI встановлено вичерпний перелік об`єктів справляння судового збору. Оскільки Законом №3674-VI прямо не передбачено, що за оскарження рішення суду в частині розподілу судових витрат, має бути сплачено судовий збір, а тому скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції б/н та б/д (вх. № 01-05/1022/22 від 13.05.2022) залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.02.2022 у справі №914/3260/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий-суддя Плотніцький Б.Д.

Судді Кравчук Н.М.

Скрипчук О.С.