судді Кібенко О.Р.
14 вересня 2022 року
cправа № 909/298/21
1. Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2022, рішення судів попередніх інстанцій скасував та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.
3. Постанова Верховного Суду від 14.09.2022 мотивована, зокрема, тим, що оскільки з позовом про визнання недійсним рішення загальних (виборних) зборів Обласної організації спілки від 28.12.2018 позивач звернувся до суду 07.04.2021, визначена нормою ст.257 ЦК трирічна позовна давність не спливла; не відповідає законодавству одночасне визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів юридичної особи, оскільки такі вимоги за своєю суттю є альтернативними та мають різні правові наслідки.
4. Не можу погодитись із таким рішенням колег, оскільки вважаю, що Верховний Суд повинен був залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. Під час підготовки до розгляду скарги мною був підготовлений альтернативний проєкт постанови, який палата не підтримала.
5. Вважаю за доцільне викласти повний тест мотивувальної частини підготовленого мною проєкту.
"ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
1. Єдиним доводом касаційної скарги є неправомірність застосування судами попередніх інстанцій спеціальної позовної давності в один рік, передбаченої п.8 ч.2 ст.258 ЦК.
2. Скаржник вважає, що відповідно до висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №904/686/19, скорочена позовна давність в один рік застосовується лише у випадку оскарження рішень загальних зборів товариств з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) та товариств з додатковою відповідальністю (далі - ТДВ). Відтак, на думку скаржника, у цій справі мала б бути застосована загальна позовна давність у три роки, передбачена ст.257 ЦК.
3. Отже, ключовим питанням, яке постало перед Верховним Судом у цій справі, є тлумачення змісту п.8 ч.2 ст.258 ЦК.
Тлумачення норми закону може здійснюватися за допомогою різних способів:
буквальний або граматичний - тлумачення тесту самої норми, виходячи зі значення слів та змісту речень;
системний - тлумачення змісту самої норми у сукупності (системному зв`язку) з іншими нормами права, які знаходяться як в тому самому законі, де міститься сама норма, так і в інших законах, врахування місця розташування норми у нормативному акті (його певному розділі, главі);
історично-політичний або історично-цільовий - тлумачення правової норми, виходячи зі змісту умов, у яких вона ухвалювалася (для цього досліджується нормативний акт, яким вона була запроваджена, пояснювальна записка до нього); яку мету хотів досягти законодавець, запроваджуючи норму;
логічний - спосіб тлумачення, який базується на використанні законів і правил формальної логіки (часто поєднують з системним).
4. Пунктом 8 ч.2 ст.258 ЦК передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.
Буквальне (текстуальне) тлумачення
5. Спосіб буквального тлумачення не дозволяє дійти висновку щодо змісту норми, оскільки потребує визначення таких понять як товариства та загальні збори. Тобто виникає потреба в застосуванні інших способів тлумачення.
6. Для системного тлумачення норми, передбаченої п.8 ч.2 ст.258 ЦК, необхідно визначити поняття "товариства" та "загальні збори" за допомогою інших норм права.
7. Поняття "товариство" закріплено у самому ЦК.
8. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.83 ЦК юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.
9. Товариство є організацією, створеною шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.83 ЦК).
10. Частина 3 ст.83 ЦК передбачає утворення іншої організаційно-правової форми юридичної особи, відмінної від товариства - установи, якою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна.
11. Вказані статті входять до гл.7 "Загальні положення про юридичну особу" ЦК, норми якої встановлюють загальні вимоги до юридичної особи, а також визначають первісний поділ юридичних осіб на відповідні організаційно-правові форми за визначеними в ЦК критеріями.
12. Поділ юридичних осіб на товариства та установи фактично здійснений за критерієм наявності у учасників (засновників) такої юридичної особи права на управління створеною ними юридичною особою.
13. ЦК містить поділ товариств, зокрема, на підприємницькі (ст.83) та непідприємницькі (ст.85) - за критерієм наявності мети одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Водночас як підприємницькі, так і непідприємницькі товариства, у свою чергу, так само відповідно до чинного законодавства поділяються на певні категорії та види (організаційно-правові форми).
14. Глава 8 ЦК "Підприємницькі товариства" містить параграф 1 "Господарські товариства" (до яких належать повне товариство, командитне товариство, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство (ч.2 ст.113 ЦК), а також та параграф 2 "Виробничий кооператив".
15. ЦК не містить виключного переліку всіх організаційно-правових форм та інших видів юридичних осіб. Діяльність таких окремих видів та організаційно-правових форм юридичних осіб регулюється іншими законами.
16. Так, Закон "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" у ст.4 встановлює, що об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.
17. Закон "Про громадські об`єднання" у ч.5 ст.1 передбачає, що громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.
18. Навіть якщо в законі не міститься пряма вказівка на те, що юридична особа є товариством, її статус визначається за наведеними вище ознаками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 зроблено висновок, що приватне підприємство є підприємницьким товариством. Зокрема, у цій постанові вказано:
"8.17. Разом із цим за ознакою наявності чи відсутності учасників юридичні особи поділяються на товариства та установи, у зв`язку із чим приватне підприємство є товариством, оскільки воно має хоча б одного учасника.
8.18. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦК товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством".
19. Другий термін, який підлягає визначенню, - це загальні збори.
Відповідно до ст.97 ЦК управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
20. У 98 ЦК визначається статус загальних зборів учасників товариства. Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства.
21. Таким чином, п.8 ч.2 ст.258 ЦК застосовується до тих товариств, які мають такий орган управління як загальні збори.
22. Системне тлумачення означає, що тлумачення не може "випадати" із загального підходу, застосованого судовою практикою для розгляду відповідної категорії справ. У багатьох постановах Верховного Суду вказано, що правовідносини у сфері корпоративного управління, що виникають між учасниками юридичних осіб та юридичними особами різних організаційно-правових форм є в цілому подібними, про що додатково свідчить наявність у ЦК загальних норм, що регулюють порядок управління товариством, в тому числі шляхом ухвалення загальними зборам відповідних рішень (статті 97, 98 ЦК). Ці норми поширюються на всі юридичні особи - як підприємницькі, так і непідприємницькі товариства. Подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №922/80/18, від 21.04.2021 у справі №902/1051/19, від 28.07.2021 у справі №918/456/20 (про визнання недійсними рішень загальних зборів).
Історично-цільове тлумачення
23. Як вже зазначалося вище історично-цільовий спосіб тлумачення правової норми означає з`ясування умов, у яких вона ухвалювалася, яку мету хотів досягти законодавець, запроваджуючи норму, яка норма існувала раніше і чому вона була змінена. Для цього досліджується нормативний акт, яким вона була запроваджена, пояснювальна записка до нього, вивчення поправок - прийнятих та відхилених, парламентських дебатів тощо.
24. Такий спосіб тлумачення не може бути основним, він застосовується, якщо зі змісту норми та її системного тлумачення у сукупності з іншими нормами права неможливо встановити її зміст.
25. Це випливає із принципу правової визначеності, адже будь-яка особа - адресат правової норми, яка керується нею для визначення своєї поведінки, не зобов`язана досліджувати, яким саме законом запроваджена та чи інша норма, пояснювальні записки до цього закону, стенограми чи відеозаписи парламентських дебатів тощо.
26. Якісним є той закон, зміст якого можна зрозуміти з норм самого закону. У ЦК визначено як поняття "товариство", так і поняття "загальні збори". Отже звернення лише до цільового чи історичного способу тлумачення є помилковим, таким що може привести до перекручування змісту закону, його звуженому чи розширеному тлумаченню.
27. У постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №904/686/19, на яку посилається скаржник, застосовано лише історичний спосіб тлумачення, який, як вже було вказано, не може бути основним чи єдиним. Більш того, при застосуванні такого способу було обрано та проаналізовано лише один критерій - назва закону, яким ЦК був доповнений відповідною нормою.
28. У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що "оскільки скорочений строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства, що встановлений п.8 ч.2 ст.258 ЦК, який набув чинності 17.06.2018 відповідно до Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", застосовується лише до оскарження рішень товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю і не застосовується до вимог про визнання недійсним рішення інших юридичних осіб, в тому числі рішень власників фермерського господарства, що є предметом спору у цій справі. Виходячи із суті спірних правовідносин, вимоги Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", яким встановлена спеціальна позовна давність щодо вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства, не можуть застосовуватися за аналогією закону до вимог про оскарження рішень власників фермерського господарства відповідно до ст.8 ЦК. У такому разі, оскільки інше не передбачено законом, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 ЦК)".
29. Такий різновид історично-цільового способу тлумачення як назва закону правниками зазвичай не застосовується, адже, як свідчить законодавча практика Верховної Ради України, одним законом можуть вноситися зміни до різних законодавчих актів. Тому назва закону, яким внесено зміни до іншого законодавчого акту чи кодексу, як правило, не використовується в цілях тлумачення.
30. Верховний Суд звертає увагу, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", крім зазначених вище змін до ст.258 ЦК, було внесено зміни до цілої низки інших норм ЦК та інших законодавчих актів, дія яких поширюється на всіх юридичних осіб.
31. Зокрема, вказаним Законом:
-внесені зміни до ст.79 "Створення та діяльність господарських товариств" та ст.86 "Обмеження на формування статутного (складеного) капіталу господарського товариства" Господарського кодексу України (далі - ГК);
-внесено зміни до частин 1, 3 ст.98 ЦК ("Загальні збори учасників товариства"), виключено ч.5 цієї статті;
-викладено в новій редакції ст.100 ЦК "Вихід та виключення з товариства";
-доповнено новими частинами 2, 3, 4 ст.104 ЦК "Припинення юридичної особи";
-внесено зміни до низки статей Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".
32. Частина зазначених законодавчих змін до ЦК, ГК, Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", як і у випадку з доповненнями до ст.258 ЦК, стосуються юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм в цілому або всіх товариств, а не лише ТОВ та ТДВ.
33. Отже, при використанні історично-цільового підходу більш логічним є звернення не до назви закону, а до мети (цілі), з якою запроваджувалися зміни у норму права, яка визначається, зокрема, у пояснювальній записці.
34. Так, в пояснювальній записці до проекту Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що "проектом пропонується ліквідувати суттєву прогалину у регулюванні діяльності юридичних осіб, пов`язану із процедурою, підставами та правовими наслідками визнання недійсними рішень загальних зборів учасників". У зв`язку з цим пропонувалось внести відповідні зміни до ч.5 ст.98, статей 99, 100, 104, 106, 110, 111 115, 203, 228, ст.258 ЦК, статей 79-92, 207, 208 ГК, статей 17, 25, 36 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" тощо.
35. Щодо внесення змін до ст.258 ЦК в зазначеній пояснювальній записці до Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що "комплексне вирішення проблеми недійсності рішень загальних зборів з підстав процедурних порушень при їх прийнятті вимагає певного обмеження в часі ризику визнання такого рішення недійсним з тим, щоб гарантувати певну стабільність відносин як між учасниками товариства, так і між товариством та його контрагентами. Цього пропонується досягти шляхом доповнення ч.2 ст.258 ЦК України "Спеціальна позовна давність" додатковим п.8, відповідно до якого до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів застосовуватиметься скорочений строк позовної давності в один рік. При цьому враховано, що якщо порушення стосуються не процедурних питань, а змісту рішень, то передбачена проектом нікчемність таких положень, тобто відсутність юридичної сили в силу закону (а не в силу рішення суду, як у випадку оспорюваних положень) призводить до неможливості порушень будь-чиїх прав чи інтересів прийняттям таких положень".
36. З наведеного вбачається, що хоча відповідні зміни і вносились на підставі Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", який має обмежений предмет регулювання (щодо ТОВ та ТДВ), однак законодавець мав намір поширити відповідні зміни на всі юридичні особи (товариства).
37. Законодавство та судова практика тривалий час розвивалися шляхом застосування по суті єдиних підходів до вирішення спорів, пов`язаних із корпоративним управлінням до всіх юридичних осіб, незалежно від їх організаційно-правової форми.
38. Так, Законом від 10.10.2013 №642-VII були внесені зміни до ГПК, відповідно до яких корпоративні спори стали визначатися як спори не між учасниками та господарськими товариствами, а як спори між учасниками та юридичними особами.
39. Так, п.4 ч.1 ст.12 ГПК у редакції до 28.03.2014 було викладено наступним чином: "Господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов`язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів".
40. Натомість у новій редакції вказана норма була викладена таким чином: "справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів".
41. Розглядаючи спірні питання щодо юрисдикційності спорів, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що різні організаційно-правові форми юридичних осіб мають спільні, універсальні риси, а тому спори за участю ОСББ, фермерських господарств, об`єднань громадян, релігійних організацій, пов`язані з корпоративним управлінням, були визначені як такі, що належать до юрисдикції господарських судів.
42. Таким чином, тлумачення терміну "товариство", який міститься у п.8 ч.2 ст.258 ЦК, як такого, що стосується лише ТОВ, суперечить логіці розвитку корпоративного та господарського процесуального законодавства та судової практики в цілому.
43. З відповідних норм ЦК та інших законодавчих актів вбачається подібність порядку скликання та ухвалення рішення загальних зборів учасників товариств, а також не передбачено жодної специфіки ухвалення таких рішень для ТОВ та ТДВ, що дало б підстави для застосування саме для цих господарських товариств спеціальної позовної давності в 1 рік.
44. Навпаки, загальні збори як вищий орган управління юридичної особи юридичної особи ухвалюють важливі рішення щодо майна товариства, його органів управління, затверджують статут. Оскарження таких рішень після спливу тривалого періоду часу призводить до неможливості відновити права учасника через зміни, які вже відбулися у майні, діяльності чи персональному складі товариства, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд. Саме через це законодавець встановив скорочену позовну давність щодо такої категорії позовних вимог.
45. Частина 1 ст.50 Закону "Про акціонерні товариства", встановлює ще більш коротку позовну давність у три місяці для оскарження рішень загальних зборів акціонерних товариств. Таке виключення зі ст.258 ЦК фактично зумовлене специфікою діяльності акціонерних товариств як однієї з найбільш складних організаційно-правових форм юридичних осіб і не означає, що законодавець мав намір встановити різну позовну давність для оскаржування рішень загальних зборів щодо кожної організаційно-правової форми окремо (зокрема, ані ЦК, ані інші нормативно-правові акти не встановлюють спеціальної позовної давності для інших організаційно-правових форм юридичних осіб).
Щодо правової визначеності, методу «чесного читання» та тлумачення норми всупереч її змісту
46. Зазначене вище унеможливлює обмежувальне тлумачення положень п.8 ч.2 ст.258 ЦК в частині застосування скороченої позовної давності щодо вимог про оскарження рішень загальних зборів лише щодо ТОВ та ТДВ. Таке тлумачення є обмежувальним і не випливає зі змісту ЦК та інших законів. Фактично такий спосіб тлумачення є так званим тлумаченням "всупереч змісту правової норми", яке може бути застосоване у виключних випадках і застосування якого щодо п.8 ч.2 ст. 258 ЦК не є виправданим. Таке звужувальне тлумачення викривлює зміст закону і порушує принцип верховенства права.
47. Верховний Суд при тлумаченні положень п.8 ч.2 ст.258 ЦК опирається на метод «чесного читання закону», відповідно до якого суд, здійснюючи тлумачення норми, не повинний тлумачити норму не у повній відповідності до її змісту, вбачати в ній щось інше або взагалі заперечувати необхідність застосування такої норми права.
48. Латинський принцип «Casus omissus pro omisso habendus est» означає, що пропущений випадок має вважатися таким, що пропущений навмисно. Той, хто застосовує закон, не може додавати до тексту те, чого там немає, оскільки, що не охоплено законом - законом не охоплено. Чого законодавець не включив до тексту закону - те слід вважати таким, що не включено до закону свідомо.
Висновок палати щодо застосування норми права
50. У зв`язку з наведеним Верховний Суд відступає від висновку, що міститься у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №904/686/19, від 22.06.2021 у справі №910/9672/20, від 15.06.2022 у справі №908/2289/20, від 08.06.2022 у справі №908/1206/20, від 09.09.2021 у справі №916/161/20 та від 20.05.2020 у справі №904/393/20 із зазначенням, що скорочена позовна давність в один рік, передбачена п.8 ч.2 ст.258 ЦК, застосовується до позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів як підприємницьких, так і непідприємницьких товариств.
Застосування висновку у справі, що переглядається
51. Обласне об`єднання спілки згідно з п.1.1 її статуту - це добровільне об`єднання професійних творчих працівників у сфері культури, які проводять творчу діяльність на професійній основі, результатом якої є створення або інтерпретація творів у сфері культури та мистецтва.
Статус Обласного об`єднання спілки визначається як місцевий творчий осередок Національної спілки з професійною спрямованістю - образотворче та декоративно-прикладне мистецтво (п.1.1 статуту Обласного об`єднання спілки).
52. Обласне об`єднання спілки за своєю організаційно-правовою формою є недержавним, неполітичним, неприбутковим творчим територіальним об`єднанням і здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, Закону "Про професійних творчих працівників та творчі спілки", статуту Національної спілки та Обласного об`єднання спілки, інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність творчих спілок.
53. Абзацом 3 ч.1 ст.1 Закону "Про професійних творчих працівників та творчі спілки" передбачено, що творча спілка - добровільне об`єднання професійних творчих працівників відповідного фахового напряму в галузі культури та мистецтва, яке має фіксоване членство і діє на підставі статуту.
54. Зі статуту Обласної організації спілки вбачається, що вона утворена шляхом об`єднання її членів. Умови і порядок прийняття у члени Обласної організації спілки передбачені розд. 4 її статуту.
55. Відповідно до п.4.1 статуту членство в організації фіксоване. Членом організації може бути лише професійний творчий працівник образотворчого та декоративно-прикладного мистецтва, мистецтвознавець, творча діяльність якого сприяє розвитку українського мистецтва незалежно від політичних і релігійних переконань, проживає і займається творчою діяльністю на території Івано-Франківської області, визнає статут Національної спілки, виконує його і сплачує вступні внески.
56. З розд. 5 статуту Обласної організації спілки вбачається, що управління спілкою фактично здійснюють її члени через відповідні органи: загальні збори, правління та голова правління (п.5.2 статуту).
57. Отже, Обласній організації спілки притаманні ознаки непідприємницького товариства відповідно до ч.2 ст.83 та ст.85 ЦК (організація створена об`єднанням її членів, які мають право участі в ній, в тому числі управління нею, не має на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між членами тощо).
58. При цьому Верховний Суд не бере до уваги доводи скаржника про взаємовиключність висновків судів попередніх інстанцій щодо того, чи є позивач дійсним членом Національної спілки та починаючи з якого періоду, а також доводи про те, що довідка Національної спілки від 02.07.2020 №01 підтверджує факт того, що членство позивача в такій спілці не переривалась. Наведені доводи фактично зводяться до встановлення нових обставин та додаткової перевірки нових доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені ч.2 ст.300 ГПК.
59. Тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що на спірні правовідносини поширюється п.8 ч.2 ст.258 ЦК в частині застосування спеціальної позовної давності (1 рік) до вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів Обласної організації спілки.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
60. Відповідно до частин 1 та 2 ст.300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
61. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст.300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч.1 ст.309 ГПК).
62. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів попередніх інстанцій - без змін".
Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя О. Кібенко