ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. ОдесаСправа № 915/952/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І,

суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Молодов В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Миколаївської міської ради

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року

по справі №915/952/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми СТІВ

до відповідача: Миколаївської міської ради

про визнання укладеною в редакції позивача додаткової угоди до договору оренди землі

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "СТІВ" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради про визнання в порядку ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 09.08.2006 у редакції запропонованій позивачем.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на положення частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та зазначив, що орендодавець всупереч вимогам закону не розглянув заяву позивача, подану 11.04.2017 разом з проектом додаткової угоди. Крім того, позивач вказав, що після спливу договору оренди землі, він продовжує користуватись земельною ділянкою, а відповідачем не направлено протягом одного місяця після закінчення строку договору листа - повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, у зв`язку з чим, на думку позивача, договір оренди землі вважається поновленим.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01.10.2020 позов задоволено з тих підстав, що позивач здійснив всі необхідні заходи для продовження строку дії договору оренди землі, проте відповіді від відповідача на свої звернення не отримав; запропонована позивачем додаткова угода передбачає поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач здійснив всі необхідні заходи для продовження строку дії договору оренди землі, проте відповіді від відповідача на свої звернення не отримав. У той же час позивач продовжував користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди. При цьому, відповідачем не надано доказів неналежного виконання позивачем умов договору та доказів направлення позивачу листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди. У зв`язку з чим, з урахуванням приписів частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ фірми «СТІВ».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Миколаївська міська рада звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.10.2020 у справі №915/952/20 скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю СТІВ відмовити повністю.

Звертаючись з апеляційною скаргою скаржник зазначав, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України Про оренду землі позивач повинен був повідомити відповідача про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк за шість місяців до спливу строку договору, тобто, - до 21.02.2016. Однак, в порушення вказаних приписів, даних дій у встановлений строк не вчинив, що не врахував місцевий господарський суд у своєму рішенні.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 10.04.2018 у справі №594/376/17-ц, від 22.09.2020 у справі №313/350/16-ц та №159/5756/18, відповідно до яких в будь-яких випадках необхідною умовою для поновлення договору на новий строк є здійснення орендарем повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк в установлені строки, скаржник зазначав, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми ч.6 ст. 33 Закону України Про оренду землі, а також, не взяв до уваги відповідні правові позиції Верховного Суду.

Крім цього, апелянт зазначав, що згідно листа Управління архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 19.06.2017 №17-1827 щодо розгляду дозвільної справи позивача про поновлення договору оренди землі, не рекомендовано поновлення оренди землі через порушення позивачем свого переважного права на поновлення договору оренди землі.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «СТІВ» заперечував проти її задоволення та просив суд першої інстанції залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зокрема, у вказаному відзиві позивач зазначив, що 20.02.2016 ТОВ «СТІВ» надало відповідачу заяву №000103 про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки, додавши до цієї заяви проект додаткової угоди. Відтак, позивачем, як орендарем земельної ділянки, було виконано всі вимоги ст. 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди.

При цьому, позивач клопотав перед судом залучити до матеріалів справи копію вищевказаної заяви від 20.02.2016 №000103 з додатковою угодою. Обґрунтовуючи неподання цих доказів при розгляді справи в суді першої інстанції, ТОВ фірма «СТІВ» зазначає про те, що судова практика, яка існувала на час розгляду справи в суді першої інстанції у справі про поновлення договору оренди землі саме за ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», не вимагала доведення виконання орендарем вимог ч.ч. 2-5 цієї статті закону. Отже, подання вищеназваного доказу суду першої інстанції не було обов`язковим та могло створити в суду враження намагання позивача долучити до матеріалів справи зайві докази, які виходять за межі предмету доказування.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2021 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду з урахуванням задоволення клопотання позивача про залучення до матеріалів справи копії заяви від 20.02.2016 позивача до відповідача про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди землі з доданим до неї проектом додаткової угоди, мотивована тим, що позивач відповідно до вимог умов договору та ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" своєчасно - 20.02.2016 вперше звернувся до відповідача із заявою про укладання договору на новий строк, додавши проект додаткової угоди, отже, дотримався відповідної передбаченої законом процедури і має право на поновлення договору оренди на новий строк.

Постановою Верховного Суду від 19.01.2022 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2021 скасовано, а справу № 915/952/20 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вказана постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що до предмету доказування у справі про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди на підставі частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі" входило, зокрема, підтвердження факту звернення орендаря до орендодавця з листом про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди землі з проектом додаткової угоди у межах встановленого договором і законом строку.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За приписами частини другої статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч. 2 ст. 164 ГПК України).

Таким чином, для підтвердження своїх вимог на позивача покладено обов`язок подати всі наявні в нього докази, що стосуються предмета спору, до суду першої інстанції.

Після розгляду справи у суді першої інстанції позивач в апеляційному суді просив залучити до матеріалів справи копію заяви від 20.02.2016 №000103 з додатковою угодою. Обґрунтовуючи неподання цих доказів при розгляді справи в суді першої інстанції, ТОВ фірма "СТІВ" зазначила про те, що судова практика, яка існувала на час розгляду справи в суді першої інстанції у справі про поновлення договору оренди землі саме за ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" не вимагала доведення виконання орендарем вимог ч.ч. 2-5 цієї статті Закону. Отже, подання вищеназваного доказу суду першої інстанції не було обов`язковим та могло створити в суду враження намагання позивача долучити до матеріалів справи зайві докази, які виходять за межі предмету доказування. Дослідивши надані документи, судова колегія апеляційного суду їх прийняла.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4). У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.5).

Отже, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.04.2021 у справі № 910/24991/15, від 11.06.2019 у справі № 906/353/17, від 05.12.2018 у справі № 910/7190/18, від 08.09.2020 у справі № 927/761/19, від 21.06.2018 у справі № 906/612/17.

Вказані положенні закріплені законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, в процесуальному сенсі апеляційний суд вийшов за межі апеляційного розгляду, передбаченого статтею 269 ГПК України.

З огляду на наведене, та враховуючи приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України колегія суддів відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про залучення до матеріалів справи копії заяви від 20.02.2016 №000103 з додатковою угодою, оскільки він не обґрунтував неможливість подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку, передбаченому статтею 269 ГПК України, незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення зазначеної норми процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Близька за змістом правова позиція послідовно викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19, від 21.01.2021 у справі № 908/3359/19, від 03.11.2021 у справі № 915/951/20.

В судове засідання 04.10.2022 року представники сторін не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09.08.2006 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "СТІВ" (орендар) було укладено договір оренди землі № 4313, відповідно до умов якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 30.06.2006 №2/28 надає ТОВ фірмі "СТІВ" в оренду земельну ділянку загальною площею 6 кв.м для розміщення та обслуговування торгівельного кіоску поблизу житлового будинку № 4 по вул. Новобудівний /Корабельний район (далі -земельна ділянка) (п.1.1, 2.1 Договору).

Вказаний Договір зареєстрований у Миколаївській регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.08.2006 за № 45.

Пунктом 3.1. наведеного Договору сторони визначили строк його дії - 5 років з дати його державної реєстрації.

Вказаним пунктом також встановлено, що після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк; у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

На виконання умов Договору Миколаївська міська рада передала, а ТОВ фірма "СТІВ" прийняла в оренду земельну ділянку.

Рішенням Миколаївської міської ради від 09.06.2011 №6/25 визначено продовжити ТОВ фірмі "СТІВ" на 5 років термін оренди земельної ділянки.

У наступному, а саме 05.03.2012 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та ТОВ фірмою "СТІВ" (орендар) було укладено Договір про зміни №248-11 до Договору оренди землі.

За умовами п. 1 Договору про зміни Миколаївська міська рада на підставі рішення від 09.06.2011 за №6/25 продовжує ТОВ фірмі "СТІВ" термін оренди земельної ділянки, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно /Корабельний район/, у зв`язку з чим в Договір внесено наступні зміни.

Згідно з п. 2 Договору про зміни, Договір оренди продовжено на 5 років до 21.08.2016.

Також пункт 3.1 Договору оренди землі доповнено наступним змістом: «орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов Договору, має за інших рівних умов переважне право на подовження строку дії Договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за шість місяців до закінчення строку дії Договору письмово звернутися до орендодавця з клопотанням про подовження строку оренди. Підставою для подовження строку дії договору (поновлення договору) буде відповідне рішення орендодавця».

Також, внесено зміни до п.п. "и" п. 9.4 та п. 12.6 Договору про оренду. Так вказаними приписами визначено, що орендар зобов`язаний не пізніше ніж за шість місяців до закінчення строку Договору звернутись до Міської ради з клопотанням про продовження строку оренди, при цьому орендна плата за землю вноситься по день фактичного використання земельної ділянки або до укладення нового договору оренди землі. За умови належного виконання своїх обов`язків, орендар має за інших рівних умов переважне право на поновлення Договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за шість місяців до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Договір про зміни від 05.03.2012 № 248-11 зареєстрований в Управлінні Держкомзему у м. Миколаїв, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 05.03.2012 за № 00795.

У наступному, 11.04.2017 після закінчення строку дії Договору оренди ТОВ фірма «СТІВ» звернувся до Миколаївської міської ради із заявою №000269 щодо укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на той самий строк та на тих самих умовах. До заяви ТОВ фірми «СТІВ» додано, зокрема, відповідний проект додаткової угоди (а.с.14-15).

Вказану заяву Миколаївською міською радою також залишено без реагування, а запропонований ТОВ фірмою «СТІВ» проект додаткової угоди не підписано.

У матеріалах справи наявний лист за вх. №7571/18 від 09.07.2020 ТОВ фірми «СТІВ» на ім`я Міського голови Сенкевича О.Ф., у якому позивач також просив поновити договір оренди землі на той самий строк та на тих самих умовах; до цього листа, згідно опису додатків, додано відповідний проект додаткової угоди у двох примірниках (а.с. 16-17).

На вказаний лист Миколаївська міська рада знов не відреагувала, проект додаткової угоди не підписано, заперечення щодо продовження строку дії договору не надано.

Разом з тим, відповідачем додано до матеріалів справи лист від 19.06.2017 №17-1827 начальника Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради головного архітектора міста, яким Виконком міської ради повідомлено про неможливість рекомендувати поновлення терміну дії правових документів на земельну ділянку площею 6 кв.м для обслуговування торговельного кіоску по вул. Новобудівній, поблізу будинку №4 в Корабельному районі м. Миколаєва, у зв`язку з тим, що Договір оренди землі діяв до 21.08.2016 (а.с. 41).

Однак, судова колегія зазначає, що у матеріалах справи не міститься доказів щодо підтвердження направлення ТОВ фірмі «СТІВ» з боку Міської ради будь-яких документів стосовно вищевказаного зауваження головного архітектора міста.

Будь-які скарги та зауваження до позивача з боку орендодавця у матеріалах справи відсутні. Жодних повідомлень від відповідача щодо відмови в поновленні Договору або претензій щодо неналежного виконання орендарем умов Договору у матеріалах справи не міститься.

Наведені обставини і стали підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Увалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з правової позиції, що викладена в постановах Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, від 05.06.2019 у справі № 915/1004/18, про те, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі в даному випадку не вимагається; при цьому орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновлені договору. Частини 1-5 та частина 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" містять дві окремі правові підстави для реалізації орендарем свого переважного права на поновлення договору оренди землі та не можуть бути застосовані одночасно, оскільки є різними за своєю правовою природою, механізмом застосування та наслідками.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц відступила від висновку Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеного в постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, а саме від висновків про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Отже, суд попередньої інстанції керувався не тими правовими висновками застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Між тим, слід зазначити, що в судовій системі є спеціально створений колегіальний орган Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права, яким є Велика Палата Верховного Суду.

На момент прийняття рішення судом першої інстанції в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц за позовом про визнання договору оренди землі недійсним та визнання договору оренди землі поновленим була викладена наступна правова позиція. Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

У вказаній справі, відмовляючи в задоволенні повних вимог суди виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відправлення орендодавцю відповідних листів-повідомлень з проектом додаткової угоди та, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням вищезазначених вимог закону дійшли правильного висновку, що позивач не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі.

Таким чином, правова позиція щодо застосування частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі", яка стала підставою подання позову у справі, що розглядається, на момент подання позову 10.07.2020 була сформульована спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права, і на момент винесення судового рішення судом першої інстанції від 01.10.2020 вже існувала.

Отже, колегія суддів зазначає, що до предмету доказування у справі про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди на підставі частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі" входить, зокрема, підтвердження факту звернення орендаря до орендодавця з листом про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди землі з проектом додаткової угоди у межах встановленого договором і законом строку.

Так, згідно з частинами першою - третьою статті 33 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі в редакції Закону, чинній до 15.07.2020) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Відповідно до частин четвертої - п`ятої статті 33 Закону України "Про оренду землі" при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

В свою чергу, частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Частинами восьмою та одинадцятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

З викладеного слідує, що статтею 33 Закону України "Про оренду землі" було чітко визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття "переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк" та "поновлення договору оренди землі", використовуючи конструкцію "поновлення договору оренди землі" як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою - п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проєкт додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому, таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша - п`ята статті 33 Закону України "Про оренду землі").

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі". І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на поновлення договору та той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Наведений правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц і № 159/5756/18, про відсутність вагомих підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду зазначила у пункті 29 постанови від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц, від 21.11.2018 у справі № 530/212/17, згідно з яким для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів:

(1) орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди;

(2) до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк;

(3) до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди;

(4) продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою;

(5) орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Водночас, за змістом частин другої та третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При цьому, принцип свободи договору належить до основоположних засад цивільного судочинства та визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 вказаного Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із наведених положень законодавства вбачається, що коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані у встановлені строки. У разі ж коли така сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що (1) у договорі оренди сторони погодили, що якщо орендар має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі то він зобов`язаний письмово повідомити про це орендодавця за шість місяців до спливу строку цього договору (п. 9.4 та п. 12.6 Договору); (2) строк дії договору оренди закінчився 21.08.2016; (3) орендар повідомив орендодавця про намір продовжити договір лише 11.04.2017 (через вісім місяців після його закінчення), то колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову внаслідок того, що позивач не дотримався процедури повідомлення орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, а отже відповідні обов`язки орендодавця в контексті приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі" не виникли.

При цьому колегія суддів зазначає, що практика застосування ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» на момент подання позову, що передбачала доведення факту звернення орендаря до орендодавця з листом про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди землі на новий строк до закінчення строку оренди, була вже сформована Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведеного судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення враховано не було.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія погоджується з доводом апеляційної скарги щодо застосування судом першої інстанції ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 594/376/17-ц.

Відповідно до ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Враховуючи викладене, рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.10.2020, як прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З огляду на це апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року у справі №915/952/20 скасувати.

В позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми СТІВ на користь Миколаївської міської ради витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 3153 грн.

Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 12.10.2022.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська