ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022м. ХарківСправа № 922/4878/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

за участю секретаря судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області (61098, м. Харків, Григорівське шосе, 52)
до Вільхівської сільської ради (62431, Харківська область, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, ) Фізичної особи-підприємця Коваленко Ганни Олександрівни ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за участю Харківської обласної прокуратури (61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, )
про визнання недійсним договору
за участю :

прокурора - Кадацька Д.М. на підставі посвідчення;

представника відповідача 1 - не з`явився;

представника відповідача 2 - Нагорний Є.Ф., на підставі ордеру від 16.12.2021 року ;

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області звернувся в інтересах держави до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Вільхівської сільської ради та Фізичної особи-підприємця Коваленко Ганни Олександрівни, в якій просить суд:

- визнати незаконним рішення LVІ сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020 Про встановлення земельного сервітуту в частині встановлення земельного сервітуту шляхом укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024;

- визнати недійсним і припинити на майбутнє договір про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, укладений між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та фізичною особою- підприємцем Коваленко Ганною Олександрівною;

- зобов`язати фізичну особу - підприємця Коваленко Ганну Олександрівну ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку, площею 0,0042 кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області у стані, в якому вона була одержана, Вільхівській сільській раді (62431, Харківська обл., Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, );

- стягнути з Фізичної особи - підприємця Коваленко Ганни Олександрівни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), Вільхівської сільської ради (62431, Харківська обл., Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, ) сплачений судовий збір у розмірі 6810 (шість тисяч вісімсот десять) грн. 00 коп. на користь Харківської обласної прокуратури код 02910108, банк отримувача Державна казначейська служба України м. Київ, код банку 820172, рахунок ІВАІЧ ПАЇ007171, код класифікації видатків бюджету - 2800.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.12.2021 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження на 10.01.2022 року.

Хід розгляду справи викладено в попередніх ухвалах суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.08.2022 року розгляд справи було відкладено на 13.09.2022 року

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.09.2022 року судове засідання призначено на 04.10.2022 року.

Прокурор в судовому засіданні 04.10.2022 року підтримав позовні вимоги, посилаючись на те, що Вільхівською сільською радою надано земельну ділянку ФОП Коваленко Г.О. для здійснення підприємницької діяльності в порушення вимог законодавства, зокрема, порядку та підстав надання земельних ділянок. Суть правовідносин між сторонами договору, їх зміст та мета отримання земельних ділянок не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, а зміст договору суперечить положенням Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", і цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені. Ураховуючи категорію та цільове призначення спірних земельних ділянок, мету укладення спірного договору, а також його оплатний характер, між сторонами договору склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для здійснення підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у ст. 1 Закону України "Про оренду землі". Отже, враховуючи вказані обставини та норми чинного законодавства, на думку прокурора, правом земельного сервітуту було підмінене право оренди земельної ділянки, яке відповідно до ч. 2 ст. 124 та ч. 1 ст. 134 ЗК України набувається на конкурентних засадах за результатами земельних торгів. Тому позивач вважає, що рішення Вільхівської сільської ради щодо надання у користування земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності прийняте з порушенням вимог законодавства та повинно бути скасоване, так само як і укладений на його підставі договір є таким, що не відповідає вимогам законодавства, у зв`язку з чим договір про встановлення земельного сервітуту має бути визнано недійсним, а земельна ділянка повинна бути повернута Вільхівській сільській раді.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 04.10.2022 року проти позову заперечує, посилаючись на те, що прокурором не доведено порушення інтересів громади та впливу спірного рішення на реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси територіальної громади та місцевий бюджет, а також вказує на те, що встановлення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до паспорта прив`язки тимчасової споруди та не потребує отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а також наявності права користування або права власності замовника на земельну ділянку, на якій здійснюватиметься встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. Відповідач вважає, що твердження прокурора базуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства та безпідставному наданню положенням ЦК України переваги над положенням ЗК України в частині регулювання правовідносин, пов`язаних із встановленням земельного сервітуту. Оскільки ФОП Коваленко Г.О. за сприяння органів влади добросовісно набула право сервітуту спірної земельної ділянки та у випадку задоволення позову буде позбавлена вказаного права без жодної компенсації.

Представник відповідача 1 в судове засідання 04.10.2022 року не з`явився, ухвалу суду від 14.09.2022 року було направлено на юридичну адресу відповідача, крім того відповідну ухвалу було надіслано на електронну пошту останнього та зроблено оголошення на сайті суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Інформації ж про іншу адресу відповідача у суду немає.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази обізнаності відповідача 1 про розгляд даної справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштових відправлень, зокрема попередніх ухвал суду, а також подача відповідачем 1 відзиву на позов.

Також суд приймає до уваги, що ухвала суду від 30.08.2022 року була вручена відповідачу 1, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

Крім того, суд приймає до уваги, що відповідач 1 повідомлявся про розгляд справи шляхом публікації інформації про дату, час та місце розгляду справи на офіційному сайті суду та шляхом направлення ухвал на електронну пошту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач 1 був обізнаний про розгляд даної справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

За даними Публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0077 загальною площею 0,2843 га розташована на вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, перебуває в комунальній власності, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови, вид використання - для розташування торгівельного комплексу та центру молоді.

Рішенням виконавчого комітету Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 28.10.2019 № 57 «Про попереднє погодження місця розташування тимчасової споруди» Коваленко Г.О. попередньо погодили місце розташування тимчасової споруди на території Вільхівської сільської ради у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області відповідно до графічних матеріалів, доданих до заяви Коваленко Г.О. за умови дотримання чинних будівельних норм та оформлення документації на розміщення тимчасових споруд відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до Рішення L сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 18.03.2020 «Про надання згоди ФО-П Коваленко Г.О. на розробку технічної документації на частину земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту для розміщення ТС» ФО-П Коваленко Г.О. надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077 орієнтовною площею 42 кв.м, на яку поширюється право земельного сервітуту, для розміщення тимчасової споруди в с. Вільхівка по вул. Центральній, ТС 5 Харківського району Харківської області.

В матеріалах справи міститься заява ФОП Коваленко Г.О. на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077, на яку поширюється право сервітуту для розміщення тимчасової споруди ФО-П Коваленко Г.О. с. Вільхівка, вул. Центральна, ТС 5, Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Рішенням LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області «Про встановлення земельного сервітуту» (далі - Рішення) встановлено земельний сервітут шляхом укладання договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Г.О. на частину земельної ділянки площею 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області, для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок земель житлової та громадської забудови.

На підставі зазначеного рішення 21.10.2021 між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Г.О. укладено договір № 3 про встановлення земельного сервітуту строком до 23.12.2024 (далі - Договір), відповідно до умов якого земельний сервітут площею 0,0042 га встановлюється відносно земельної ділянки комунальної власності площею 0,2843 га за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови для розташування торгівельного комплексу та центру молоді за кадастровим номером :00:002:0077, що розташована у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області в інтересах ФО-П Коваленко Г.О. на право на розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми) згідно з кадастровим планом меж сервітуту земельної ділянки (п.п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору встановлюється строковий земельний сервітут на термін дії Паспорту прив`язки стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності - торгівельний павільйон, виданий відділом містобудування та архітектури Харківської райдержадміністрації 23.12.2019 за реєстраційним № 23, а саме до 23.12.2024.

Після закінчення строку дії Договору земельного сервітуту ФО-П Коваленко Г.О. має переважне право на укладення його на новий строк за умови належного виконання умов Договору сервітуту (п.п. 2.2 Договору).

Форма плати за Договором є безготівкова. Здійснення плати розпочинається після реєстрації Договору (п.п. 3.1 Договору).

Згідно з п.п. 3.2 Договору розмір плати за земельну ділянку на рік становить 12% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки і на дату підписання становив 2680,02 грн.

Плата по Договору вноситься ФО-П Коваленко Г.О. щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем податкового звітного місяця (п.п. 3.3 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 11.11.2020 складено акт передачі-прийому земельної ділянки згідно з договором № 3 від 21.10.2020, за яким Вільхівська сільська рада в особі сільського голови Ємця Ю.І. передала, а ФО-П Коваленко Г.О. прийняла частину земельної ділянки площею 0,0042, на яку за цим Договором поширюється право земельного сервітуту, що розташована у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області на право розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 39090124 державним реєстратором Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області 09.11.2020 за № 55040096 здійснено державну реєстрацію права користування (сервітут) на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0077 по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, правокористувач, сервітуарій: Коваленко Ганна Олександрівна, цільове призначення - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 22333,50 грн.

В свою чергу, як вказує прокурор, Вільхівською сільською радою надано земельну ділянку ФО-П Коваленко Г.О. для розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми) в порушення вимог законодавства, зокрема, порядку та підстав надання земельних ділянок, оскільки земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Проте, за твердженням прокурора, у спірному Договорі про встановлення земельного сервітуту не значено потреб, для яких встановлюється сервітут, а вказано лише мету - для провадження підприємницької діяльності, отже, на підставі вимог ст.ст. 98, 99 ЗК України, ст. 401 ЦК України ФО-П Коваленко Г.О. не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки.

Також прокурор вказує на відсутність доказів того, що потреби суб`єкта господарювання, а саме розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми) для провадження підприємницької діяльності не могли бути задоволені іншим способом, отже, суть правовідносин між сторонами Договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, а зміст Договору суперечить зазначеним положенням Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», і цей Договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені.

Таким чином, прокурор зазначає, що у ФО-П Коваленко Г.О. не виникало права на встановлення спірного земельного сервітуту, отже враховуючи категорію та цільове призначення спірної земельної ділянки, мету укладення спірного Договору, а також його оплатний характер, між сторонами Договорів склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для розміщення тимчасової споруди ТС 5 (малої архітектурної форми), що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у ст. 1 Закону України «Про оренду землі».

Враховуючи вказані обставини та норми чинного законодавства, прокурор вважає, що правом земельного сервітуту було підмінено право оренди земельної ділянки, яке відповідно до ч. 2 ст. 124 та ч. 1 ст. 134 ЗК України набувається на конкурентних засадах за результатами земельних торгів, що є підставою для визнання незаконним відповідного рішення про надання сервітуту, визнання недійсним та припинення на майбутнє договору про встановлення сервітуту та зобов`язання ФОП Коваленко Г.О. повернути спірну земельну ділянку.

Вищезазначені обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Відповідач 1 проти позову заперечує, посилаючись на те, що встановлення строкового земельного сервітуту відбулося у відповідності до положень земельного законодавства. Крім того, частина земельної ділянки не може бути об`єктом оренди, отже урегулювання земельних відносин без вилучення земельної ділянки з розпорядження власника в повному обсязі є можливим тільки на правах сервітуту, та не можуть бути вирішені іншим способом з урахуванням потреб власника.

Відповідач 2 проти позову заперечує, посилаючись на те, прокурором не доведено порушення інтересів громади та впливу спірного рішення на реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси територіальної громади та місцевий бюджет, а також вказує на те, що встановлення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до паспорта прив`язки тимчасової споруди та не потребує отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а також наявності права користування або права власності замовника на земельну ділянку, на якій здійснюватиметься встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. Відповідач вважає, що твердження прокурора базуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства та безпідставному наданню положенням ЦК України переваги над положенням ЗК України в частині регулювання правовідносин, пов`язаних із встановленням земельного сервітуту. Оскільки ФОП Коваленко Г.О. за сприяння органів влади добросовісно набула право сервітуту спірної земельної ділянки та у випадку задоволення позову буде позбавлена вказаного права без жодної компенсації.

Щодо процесуальної дієздатності прокурора на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

На підставі до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

За ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду у справі №910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі Менчинська проти Російської Федерації (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020; визнання недійсним і припинення на майбутнє договору про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0077, укладеного між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та ФОП Коваленко Г.О.; зобов`язати ФОП Коваленко Г.О. повернути земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0077 Вільхівській сільській раді.

У зв`язку з тим, що Вільхівська сільська рада, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає у даній справі відповідачем, прокурор звертається до суду за захистом державних інтересів самостійно і набуває статусу позивача, без визначення органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Разом з тим, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №908/1664/19 зазначив, що визначення прокурором свого правового статусу як самостійного позивача у справі, за наявності органу місцевого самоврядування, уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не нівелює його обов`язку щодо дотримання порядку представництва, дотримання процедури, встановленої частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави.

При цьому прокурор за певних обставин може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та постанові Верховного Суду від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19.

Верховий Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №922/3219/20 наголосив, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Харківською окружною прокуратурою листом від 28.10.2021 №62-3076 вих-21 було повідомлено Вільхівську сільську раду про виявлені порушення і надано строк для самостійного вжиття заходів для їх усунення, а також про намір представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави за вказаним фактом. На вказаний лист отримано відповідь Вільхівської сільської ради №2178/02-11 від 17.11.2021 року, повідомлено, що передача спірної земельної ділянки в оренду суб`єктам підприємницької діяльності виключно для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) не сприятиме ефективному використанню земельної ділянки та не відповідатиме інтересам територіальної громади в цілому.

З моменту отримання повідомлення Вільхівська сільська рада за наявності підстав не вжила заходів до судового захисту інтересів держави шляхом подачі відповідної позовної заяви.

Прокурор вказує, що така усвідомлена пасивна поведінка Вільхівської сільської ради безумовно свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень щодо захисту інтересів держави, а тому наявні достатні підстави для звернення до суду прокурора в інтересах держави.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Вільхівську сільську раду одним із співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування її рішення, суд вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Вказана правова позиція викладена також у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі № 698/119/18.

На думку суду, оцінка факту наявності чи відсутності порушеного інтересу держави, а також порушень норм чинного законодавства лежить у площині вирішення судом спору по суті позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, суд виходить із наступного.

Право на землю за законодавством України набувається через право власності, право користування (постійне користування і оренда) та право земельного сервітуту.

Частиною 1 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

При цьому земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України), а земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин (частина 1 статті 4 Земельного кодексу України).

Водночас, відповідно до статті 9 Цивільного кодексу України його положення застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Отже, спірні правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту за своєю юридичною природою регулюються нормами земельного права і в субсидіарному порядку - нормами цивільного права.

Так, Земельним кодексом України у главі 16 визначено поняття "право земельного сервітуту", яке розглядається як право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) (частина 1 статті 98 Земельного кодексу України). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів. Види права земельного сервітуту встановлені статтею 99 Земельного кодексу України. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, на право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) (пункт в).

За змістом статей 91, 96 Земельного кодексу України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно зі статтею 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Аналогічна норма викладена у статті 402 Цивільного кодексу України.

Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Визначальною умовою встановлення сервітуту є те, що це відбувається лише в разі неможливості для власника нерухомості задовольнити свої потреби іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

При цьому така умова набуває особливого змісту у випадку, коли сервітут встановлюється за домовленістю сторін: тоді визначення можливості чи не можливості задовольнити свої потреби іншим шляхом залежить саме від волевиявлення сторін та знаходиться безпосередньо у їх компетенції (на відміну, наприклад, від випадку, коли сервітут встановлюється за рішенням суду), що обумовлено самою правовою природою сервітуту в залежності від способу його встановлення.

Системний аналіз положень статей 401,404 ЦК України, статей 98, 99, 100 ЗК України дозволяє також дійти висновку про можливість встановлення сервітуту для конкретної визначеної особи особистий сервітут, що спростовує твердження прокурора про те, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки.

Встановлення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності не потребувало отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а також наявності права користування або права власності замовника на земельну ділянку, на якій здійснюватиметься встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Так, з наданих до матеріалів справи документів вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0077 загальною площею 0,2843 га розташована на вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, перебуває в комунальній власності Вільхівської сільської ради.

03.11.2020 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ФОП Коваленко Г.О. (сервітуарій) право користування земельною ділянкою (сервітут) площею 0,0042 га відносно вказаної вище земельної ділянки комунальної власності площею 0,2843.

На земельній ділянці площею 0, 0042 га, на яку встановлено сервітут та яка входить до земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077 розташована стаціонарна тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності торговельний павільйон з наступними показниками: площа забудови споруди 29,4 кв.м., загальна площа приміщень 27,2 кв.м., будівельний обсяг споруди 94, 0 кв.м., зовнішня висота 3,2 м.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Частиною 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Отже, речове право на стаціонарну тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності - торговельний павільйон, який належить ФОП Коваленко Г.О., не підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року №244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (надалі Порядок).

Відповідно до п.2.1., п.2.2. Порядку підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Так, рішенням виконавчого комітету Вільхівської сільської ради від 28.10.2019 року №57 було попередньо погоджене місце розташування тимчасової споруди на території Вільхівської ради у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області відповідно до графічних матеріалів, доданих до заяви Коваленко Г.О., за умови дотримання чинних будівельних норм та оформлення документації на розміщення тимчасових споруд відповідно до вимог чинного законодавства.

Пунктом 2.7 Порядку встановлено, що паспорт прив`язки ТС надається органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Матеріалами справи встановлено, що 23.12.2019 року ФОП Коваленко Г.О. видано паспорт прив`язки на стаціонарну тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності - торговельний павільйон, який знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, вул. Центральна, ТС 5, с. Вільхівка, за реєстраційним номером №24, який дійсний до 23.12.2024 року.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва, суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС (п.2.20 Порядку).

Відповідно до п.2.9 Порядку для підготовки паспорта прив`язки ТС містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не надаються.

Таким чином, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити ТС для здійснення підприємницької діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, в пункті 7 якого зазначено розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності відповідно до статті 28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Для розміщення ТС за умови наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування земельна ділянка не відводиться, а обов`язок щодо зазначення площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування стосується лише тих суб`єктів господарювання, які є власниками земельної ділянки. Отже, посилання прокурора на те, що право встановлення ТС має лише власник землі або землекористувач, є безпідставними.

Тож, встановлення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС та не потребує отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а також наявності права користування або права власності замовника на земельну ділянку, на якій здійснюватиметься встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/1552/16 від 12 червня 2018 року.

Наведеними вище аргументами спростовуються і доводи прокурора щодо обов`язковості набуття ФОП Коваленко Г.О. саме права оренди для розміщення ТС на конкурентних засадах за результатами земельних торгів.

Відповідно до частини першої, пункту "а" частини другої статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Зміст права власності як закріплено частиною першою статті 317 ЦК України, полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Прокурором не доведено відсутності повноважень Вільхівської сільської ради на передання ФОП Коваленко Г.О. спірної земельної ділянки у сервітутне користування для визначених в сервітуті цілей, оскільки право розпорядження земельною ділянкою, зокрема і щодо надання на неї речового права (сервітуту) іншій особі належить власнику такої земельної ділянки, яким є територіальна громада в особі Вільхівської сільської ради.

Сторонами в Договорі погоджено обсяг і мету обмеженого речового права на земельну ділянку та плату за таке право. Метою земельного особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області є задоволення потреб землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні для розміщення тимчасової споруди; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством не передбачено положень, які б позбавляли Вільхівську сільську раду як орган місцевого самоврядування, права на встановлення сервітуту на підставі договору, в даному випадку Вільхівська сільська рада, реалізовуючи таким чином право розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, має рівні права з громадянами і юридичними особами, з якими він вступає у відносини володіння, користування та розпорядження землею, тобто є рівноправним суб`єктом земельних відносин.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №495/2176/17.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024 було здійснено в межах повноважень, в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Щодо тверджень прокурора стосовно того, що частина земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077, площею 0, 0042 га, на яку встановлено особистий сервітут та розміщена тимчасова споруда, мала бути передана в оренду у відповідності до ст. 134 ЗК України, що призвело до порушення економічних інтересів держави, оскільки земельна ділянка вибула із комунальної власності безоплатно, а Державний бюджет не отримав коштів від надання земельної ділянки у користування ФОП, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (частина третя статті 98 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з: 1) державного бюджету; 2) місцевих бюджетів: а) бюджету Автономної Республіки Крим; б) обласних бюджетів; в) районних бюджетів; г) бюджетів місцевого самоврядування.

Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети (пункт 3 частина 1 статті 7 Бюджетного Кодексу України).

Відповідно до пункту 1 рішення LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020 «Про встановлення земельного сервітуту» встановлено плату за використання земельної ділянки в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Отже, встановлено, що відсутні будь-які правові підстави для надходження коштів від встановлення сервітуту на спірну частину земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077 до Державного бюджету, оскільки відповідні кошти мають надходити до місцевого бюджету. Доказів ненадходження коштів за використання земельної ділянки до суду не надано.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання незаконним рішення LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020 «Про встановлення земельного сервітуту» в частині встановлення земельного сервітуту шляхом укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024.

Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійним договору та повернення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. З ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи частин першої, другої статті 373 Цивільного кодексу України та статті 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

На момент укладення спірного договору земельна ділянка відносилась до земель комунальної форми власності, власником якої є Вільхівська сільська рада, і відповідно право розпорядження якими, в тому числі й у вирішенні питань про надання у користування частини земельної ділянки, розташованої за адресою: с. Вільхівка, вул. Центральна Харківського району Харківської області згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» входить до повноважень Вільхівської сільської ради.

Так, земельна ділянка передана ФОП Коваленко Г.О. уповноваженим органом місцевого самоврядування за цивільно-правовою угодою. Жодних самочинних дій ФОП Коваленко Г.О. щодо заволодіння спірною земельною ділянкою не вчинялося.

Судом встановлено, що спірне рішення LVI сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.09.2020 «Про встановлення земельного сервітуту» в частині встановлення земельного сервітуту шляхом укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та ФО-П Коваленко Ганною Олександрівною на частину земельної ділянки 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024 прийнято уповноваженим суб`єктом, із наступним укладенням договору про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, із зазначенням всіх істотних умов, передбачених діючим законодавством для земельних сервітутів.

Суд вважає такими, що базуються на довільному тлумаченні положень чинного законодавства, твердження прокурора про те, що спірний договір суперечить приписам частин 1 та 2 ст.401 ЦК України.

Суд стверджує також, що спірний договір не суперечить ст.404 ЦК України, оскільки перелік сервітутів не є вичерпним, а ЗК України як спеціальний закон, у ст.99 п. «в» передбачає земельний сервітут для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Спірний договір також не суперечить ст.ст. 116, 122 ЗК України, оскільки розміщення тимчасової споруди здійснюється на підставі паспорту прив`язки ТС та не потребує оформлення права власності або користування (в тому числі і права оренди) на земельну ділянку, на якій планується розмістити ТС.

Суд вважає також помилковими твердження прокурора про підміну сервітутом права оренди земельної ділянки і що фактично спірний договір є договором оренди. Так, за договором оренди орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»). Натомість сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном (ч.5 ст.403 ЦК України). Аналогічні положення стосовно земельної ділянки містяться у ч.3 ст.98 ЗК України.

Таким чином, до ФОП Коваленко Г.О. за спірним договором не перейшло право володіння та користування земельною ділянкою площею 0,0042 га, яка не має кадастрового номеру і на яку встановлений земельний сервітут. Такі правомочності належать Вільхівській сільській раді як власнику земельної ділянки площею 0,2843 га, яка в частині 0,0042 га обмежена сервітутом.

Наведене свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним і припинення на майбутнє договору про встановлення земельного сервітуту № 3 від 21.10.2020 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, укладений між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та Фізичною особою-підприємцем Коваленко Ганною Олександрівною.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконним спірного рішення та для визнання недійсним спірного договору, відсутні і правові підстави для задоволення позовної вимоги прокурора про повернення земельної ділянки Вільхівській сільській раді.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналізуючи судову практику, на яку посилаються сторони, суд зазначає, що кожен правовий висновок Верховного Суду було оцінено на релевантність в аспекті подібності до правовідносин, що склалися між учасниками цього спору і застосовано Судом при прийнятті рішення у цій справі, якщо було встановлено подібність правовідносин. Проте, виходячи з завдань господарського судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні спорів, а не доведенні чи роз`ясненні учасникам провадження змісту постанов суду касаційної інстанції, оцінці правильності розуміння ними висновків суду за результатами розгляду касаційної скарги, враховуючи, що Судом була надана відповідь на основні аргументи позову та заперечень щодо нього, Суд вважає за недоцільне наводити у судовому рішенні аналіз всієї практики касаційних судів, на яку посилалися сторони.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.129 ГПК України, відповідно до яких, витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

В свою чергу, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022, затвердженим Законом України №2119-IX від 15.03.2022, продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 затверджено Указ Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" , відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 годин 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 7300 від 25.04.2022 затверджено Указ Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" , відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 годин 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України затверджено Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст.26 Закону України Про правовий режим воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Також в даному випадку, суд приймає до уваги затримку у відправленні поштової кореспонденції, а також те, що місцезнаходженням відповідача 1 є с. Вільхуватка, яке перебуває в безпосередній близькості до зони бойових дій.

На підставі вищевикладеного, а також у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст.195 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Інформація по справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено "11" жовтня 2022 р.

Суддя Н.С. Добреля