РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.10.2022Справа № 910/5678/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до фізичної особи-підприємця Шегери Діни Яківни

про стягнення 8 120,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - позивач) з позовом до фізичної особи - підприємця Шегери Діни Яківни (далі - відповідач) про стягнення 8 120,00 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 99/ВЗЗ-2022 від 05.04.2022 в частині поставки товару у встановлений таким договором строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2022 відкрито провадження у справі № 910/5678/21 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено сторонам строки для вчинення процесуальних дій.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Так, ухвала суду від 13.07.2022 була направлена позивачу та отримана останнім 19.07.2022.

Відповідачу копія такої ухвали направлено за адресою, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте була повернута до суду з довідкою відділення поштового зв`язку в кій причиною невручення поштового відправлення вказано - адресат відсутній за вказаною адресою.

Водночас, 26.07.2022, в строк, встановлений ухвалою суду від 13.07.2022, відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідачем заперечуються заявлені позивачем вимоги. Відхиляючи заявлені вимоги, відповідач вказав, що позивачем не надано доказів надіслання останнім заявки на постачання товарів, у зв`язку з чим вимоги про стягнення штрафних санкцій є безпідставними та необґрунтованими.

04.08.2022 позивачем подано відповідь на відзив. Крім того, позивачем подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

10.08.2022 відповідачем подані заперечення, в яких останнім підтримується раніше викладена у відзиві позиція.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо таких вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

05.04.2022 між позивачем (замовник) та відповідачем (учасник) укладено договір № 99/В33-2022, за умовами якого учасник зобов`язався поставити замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною вказаного договору (додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Відповідно до п. 5.1 договору, дата та місце поставки товару зазначаються у письмовій заявці замовника, сканкопія якої надсилається замовником з його офіційної електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 на електронну пошту учасника ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказану у розділі 13 цього договору. Учасник зобов`язаний засобами телефонного зв`язку підтвердити замовнику (його уповноваженій особі) отримання заявки.

У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару.

У випадку корегування інформації, яка зазначена у заявці, замовник має право здійснити таке коригування засобами зв`язку, з обов`язковим письмовим підтвердженням в подальшому. В разі відсутності письмового підтвердження таке коригування вважається недійсним.

Згідно з пп. 6.3.1 договору учасник зобов`язаний забезпечити поставку якісного товару у строки, встановлені цим договором.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до завершення воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64-2022, а в частині оплати - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань. Строк дії договору може бути продовжений за згодою сторін у разі продовження строку дії воєнного стану в Україні, але не довше ніж до 31.12.2022 (п. 10.1 договору).

Відповідно до п. 11.8 договору, усі повідомлення, буд-яке листування тощо за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином, якщо вони письмово оформлені та надіслані відповідним листом (рекомендований лист, цінний лист о описом вкладення, передача листа посильним, засобами електронного поштового зв`язку на адреси, вказані в розділі 13 цього договору). У будь-якому разі замовник вважається повідомленим з моменту фактичного отримання листа, а учасник з моменту направлення замовником відповідного листа (на електронну пошту учасника, вказану у розділі 13 цього договору, передання до поштового відділення зв`язку та отримання фіскального чеку, проставлення на копії документу будь-якої відмітки, що свідчить про його отримання учасником).

Також між сторонами узгоджено специфікацію про поставку товару, а саме: цибулі в кількості 40 000,00 кг, вартістю 800 000,00 грн; моркви в кількості 40 000,00 кг, вартістю 760 000,00 грн; буряку в кількості 40 000,00 кг, вартістю 760 000,00 грн.

Як вказується позивачем в позовній заяві, ним 07.04.2022 надіслано на електронну адресу відповідача заявки, а саме № 78-8-2-108 щодо необхідності поставки цибулі в кількості 40 000,00 кг до 11.04.2022; № 78-8-2-109 щодо необхідності поставки буряку в кількості 40 000,00 кг до 11.04.2022; та № 78-8-2-110 щодо необхідності поставки моркви в кількості 40 000,00 кг до 11.04.2022. Доставка товару здійснюється на склад замовника (в/ч НОМЕР_4 НГУ АДРЕСА_1).

При цьому, позивач вказує, що отримання вказаних заявок відповідачем підтверджується рапортами від 08.04.2022 начальника відділення зберігання матеріально-технічних засобів Національної гвардії відділу закупівлі та зберігання матеріально технічних засобів старшого лейтенанта Онацького Олексія, в яких (рапортах) вказано, що ФОП Шегерою Д.Я. засобами телефонного зв`язку підтверджено отримання вищевказаних заявок.

Позивачем зазначається, що відповідачем порушено строки поставки товару, зокрема, згідно з видатковою накладною № 31 від 26.04.2022 відповідачем поставлено по 10 000,00 кг кожного найменування товару (цибулі, морки та буряку).

26.05.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією про сплату пені, розрахованої з 11.04.2022 по 26.04.2022 в загальному розмірі 8 120,00 грн, що підтверджується описом вкладення від 26.05.2022.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказує на те, що позивачем не надано доказів направлення на електронну адресу відповідача (ІНФОРМАЦІЯ_1) заявок на поставку товарів та, відповідно, не доведено до відповідача необхідності поставки товару, обумовленого специфікацією, до 11.04.2022.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно ст. 526 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, суд зазначає, що умовами договору не встановлений строк поставки товарів, не визначено такого строку й узгодженою сторонами специфікацією, при цьому, в п. 5.1 договору сторонами погоджено, що дата та місце поставки товару зазначаються у письмовій заявці замовника, сканкопія якої надсилається замовником з його офіційної електронною пошти на електронну пошту учасника.

Водночас, позивачем до матеріалів справи не надано доказів надіслання письмових заявок №№ 78/8/2-108, 78/8/2-109, 78/8/2-110 від 07.04.2022, в той час, як згідно зі скріншоту з електронної пошти відповідача не вбачається надходження таких заявок на електронну адресу відповідача у даній справі.

При цьому, рапорти про підтвердження отримання відповідачем таких заявок складені представником позивача 08.04.2022 в односторонньому порядку та не можуть бути доказами направлення вказаних заявок на електронну адресу відповідача.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, позивачем не надано суду належних доказів надання відповідачу заявок на виконання умов договору ані безпосередньо уповноваженому представнику, ані на електронну пошту, ані поштовим зв`язком, а тому суд дійшов висновку про те, що відповідачем не було порушено строків поставки товару, оскільки відповідний перебіг строку не розпочинався, позаяк позивачем не доведено факту повідомлення відповідача про необхідність постачання такого товару в строк до 11.04.2022.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до фізичної особи-підприємця Шегери Діни Яківни про стягнення 8 120,00 грн пені за неналежне виконання умов договору № 99-В33-2022 від 05.04.2022 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по оплаті позову судовим збором, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог підлягають покладенню на позивача.

Крім того, у відзиві на позовну заяву, відповідач просив покласти на позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесення таких витрат відповідачем надано суду:

- договір № 1 від 18.07.2022 укладений між відповідачем та адвокатським об`єднанням «Ауга Лекс»;

- ордер серії АІ №1210796 від 18.07.2022;

- рахунок № 1 від 25.07.2022 на суму 5 000,00 грн;

- виписку з рахунку відповідача про оплату послуг з правничої допомоги в розмірі 5 000,00 грн;

- акт приймання-передачі № 1 від 25.07.2022;

- протокол узгодження договірної ціни № 1 від 25.07.2022

При цьому, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

На предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з ч.2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За умовами договору про надання правової допомоги № 1 від 18.07.2022 вартість виконання завдань клієнта за цим договором визначається протоколами узгодження договірної ціни, які підписуються між адвокатом та клієнтом (п. 4.1 договору).

У свою чергу, з протоколу узгодження договірної ціни № 1 вбачається лише кількість годин, витрачених адвокатом (9 годин), з переліком послуг, а також загальна вартість послуг (5 000,00 грн.) без зазначення вартості години надання правничої допомоги або фіксованої суми послуг. Отже, з зазначеного договору та протоколу узгодження ціни не вбачається фіксована погодинна вартість наданих послуг або вартість кожної послуги окремо, як того вимагає ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру».

При цьому, суд вважає, що такі витрати є завищеними з врахуванням ціни позову та складають 61,58% ціни заявленого позову, крім того, відповідачем не доведено, що такі витрати були неминучими та невідворотними.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги доводи позивача щодо відмови в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає, що справедливим і доведеним є стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн,

Решта витрат на правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн підлягають покладенню на відповідача. Судом враховано також стратегічне значення позивача (військової частини) в умовах воєнного стану.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 233, 237-238, 248-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) на користь фізичної особи-підприємця Шегери Діни Яківни ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) 2 500,00 грн (три тисячі грн 00 коп.) витрат на правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.10.2022.

Суддя О.Г. Удалова