ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2022 р. Справа№ 910/1546/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Тарасенко К.В.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники:

від позивача: Бабенко А.І. (посвідчення адвоката № КВ 5893 від 18.05.2017)

від відповідача: Пащенко М.В. (виписка з ЄДРЮОФОПГФ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старлайт Медіа"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2022 (повний текст рішення складено 14.07.2022)

у справі № 910/1546/22 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Старлайт Медіа"

до Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Старлайт Медіа" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що рішення Антимонопольного комітету України № 187-р/тк від 21.12.2021 у справі № 143-26.13/74-20 є незаконним та винесеним з порушенням вимог чинного законодавства, з огляду на що позивач просив суд першої інстанції визнати недійсним та скасувати зазначене рішення.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2022 у позові відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд встановив, що Антимонопольний комітет України діяв у межах наданих повноважень щодо витребуваннз у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

Згідно з приписами ст. 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Статтею 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" передбачено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі: при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

За змістом ст. 9 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Голова Антимонопольного комітету України має статус державного уповноваженого, передбачений цим Законом.

Згідно з ч. 7 ст. 6 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" державний уповноважений Комітету є органом Комітету.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" державний уповноважений Комітету має право при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Положеннями статей 22 та 22-1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" передбачено, що вимоги державного уповноваженого Комітету є обов`язковими для виконання у визначений ним строк; суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю, інші юридичні особи, їх структурні підрозділи, філії, представництва, їх посадові особи та працівники, фізичні особи зобов`язані на вимогу державного уповноваженого АМК подавати документи, предмети чи інші носії інформації, пояснення, іншу інформацію, в тому числі з обмеженим доступом та банківську таємницю, необхідну для виконання Комітетом завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Виходячи зі змісту статей 22, 22-1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України щодо подання суб`єктами господарювання та інших документів, інформації тощо, необхідних для виконання цими органами завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції, є обов`язковими для виконання у визначені ними строки.

Законодавство про захист економічної конкуренції не містить вичерпного переліку випадків, у яких уповноважені особи АМКУ мають право вимагати відповідну інформацію у суб`єктів господарювання та інших осіб.

Судова колегія звертає увагу на те, що обов`язок надання інформації на запит (вимогу) уповноваженої особи АМКУ повинен виконуватися суб`єктом господарювання незалежно від того, чи розпочата органом АМКУ справа про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Інформація може бути витребувана як під час розгляду заяв, так і під час розгляду справ, а також в інших випадках, передбачених законом.

Закон України "Про Антимонопольний комітет України" та інші нормативно-правові акти не містять положень про право суб`єктів господарювання на відмову від виконання вимоги уповноваженої особи АМКУ щодо подання інформації, необхідної для реалізації завдань, покладених на АМКУ.

Близька за змістом правова позиція неодноразово висловлена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 910/1589/17, від 17.09.2019 у справі № 904/332/19, від 24.10.2019 у справі № 904/781/19, від 19.12.2019 у справі № 910/12403/18.

Законодавчі акти України про захист економічної конкуренції не обмежують коло тих суб`єктів господарювання, у яких органом Антимонопольного комітету може бути витребувана інформація, лише тими особами, які беруть участь у справі.

Саме орган Антимонопольного комітету України визначає форму, спосіб та строк надання інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Законодавство про захист економічної конкуренції не наділяє суб`єкта господарювання правом на власний розсуд вирішувати питання щодо форми, способу та доцільності витребування органом Антимонопольного комітету України інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Такої ж правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 915/827/18, від 04.07.2019 у справі № 910/13461/18, від 01.08.2019 у справі № 910/15697/18, від 07.08.2019 у справі № 910/13460/18, від 07.08.2019 у справі № 910/13472/18, від 26.09.2019 у справі №910/12393/18.

Відповідно до Законів України "Про Антимонопольний комітет України" та "Про захист економічної конкуренції" кваліфікація дій суб`єктів господарювання як порушення законодавства про захист економічної конкуренції є компетенцією органів АМКУ.

Пункт 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначає порушенням законодавства про захист економічної конкуренції неподання інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки.

Отже, неподання інформації Антимонопольному комітету України у встановлені органами Антимонопольного комітету України строки є актом невиконання заснованої на законі вимоги державного органу, що тягне за собою встановлену чинним законодавством відповідальність.

Пунктом 32 Правил розгляду справ встановлено, що у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення. Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу. Резолютивна частина рішення, крім відповідних висновків та зобов`язань, передбачених ст. 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у необхідних випадках має містити вказування на дії, які відповідач повинен виконати або від яких утриматися для припинення порушення та усунення його наслідків, а також строк виконання рішення.

Як визначено ст. 41 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а також зазначено і у п. 12 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правил розгляду справ), які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 №5, доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

Судом першої інстанції встановлено, що у вимозі відповідач вимагав у позивача в строк до 13.03.2020 надати до відповідачу відомості, копії документів та пояснення щодо переговорів між ТОВ "Зеонбуд", найбільшими медіа групами України і Концерном РРТ у 2015-2019 рр, зокрема, "1.4. Пояснити роль найбільших медіа груп України і Концерну РРТ у встановленні ТОВ "Зеонбуд" тарифів на телекомунікаційні послуги з розповсюдження в цифровому форматі (стандарт DVB-T2 (MPEG-4)) телевізійних програм у 2015-2019 рр."

Як було вище зазначено, у листі вих. № 13/03-20 від 13.03.2020 на № 143-29/06-3137 від 02.03.2020 позивач вказував про те, що: "ТОВ "Старлайт Медіа" відомо, що телерадіокомпанії, які входять в Групу, укладають прямі договори з ТОВ "Зеонбуд", в яких визначаються тарифи (ціна) на телекомунікаційні послуги з розповсюдження в цифровому форматі (стандарт DVB-T2 (MPEG-4)) телевізійних програм. До складу тарифів ТОВ "Зеонбуд" входять витрати на послуги, які надає Концерн РРТ".

Відтак, за твердженням позивача, ним у встановлений комітетом строк частково виконано вимогу та надано запитувану інформацію.

Відповідач проти даного твердження позивача заперечує та зазначає, що лист вих. № 13/03-20 від 13.03.2020 фактично є клопотанням (офіційним проханням про здійснення процесуальних дій чи прийняття рішень, звернене до органів державної влади) про продовження строку на надання відповіді, відтак, враховуючи задоволення такого клопотання, перебіг встановленого Комітетом строку продовжується, а відповідно і поновлюється обов`язок позивача на надання відповіді на Вимогу (в повному обсязі). Більше того, у п. 1.4 Вимоги Комітет запитував інформацію про роль медіа груп (в т.ч. Концерну РРТ) в процесі ціноутворення тарифів на телекомунікаційні послуги, однак, позивачем надано формальне пояснення загальновідомого характеру, що тарифи визначені на договірній основі між телерадіокомпаніями та ТОВ "Зеонбуд", яке виділяє витрати на послуги надані концерном РРТ, що не може вважатися поданням інформації в неповному обсязі.

Позивач у апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач не правильно трактує зміст понять, які входили до питання 1.4 Вимоги та відповіді позивача на це питання, так, роль - це визначення учасника, суб`єкта, яке дозволяє його ідентифікувати, віднести до відповідної категорії; StarLightMedia це медіа група (Група); StarLightMedia входить до об`єму поняття, терміну "найбільші медіа групи України"; до медіа групи входять українські юридичні особи, в т.ч п`ять юридичних особи, які здійснюють діяльність як мовники - 7 телеканалів, а саме: ТОВ "Телеканал СТБ" (телеканал СТБ), ТОВ "Новий канал" (телеканал Новий канал), ТОВ "МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ" (ІСТV) (телеканали ІСТV та ІСТV UKRAINE), ТОВ "ТЕЛЕОДИН" (телеканали М1 та М2), ТОВ "ХМАРОЧОС МЕДІА" (телеканал ОЦЕ), а також наявні два місцевих телеканали 11 канал та НМЦ (Нікополь); Медіа група, відома під назвою StarLightMedia не має особливих, специфічних організаційно-правових форм і діє на ринку через телерадіоорганїзацїї; Телерадіоорганізації Групи StarLightMedia є самостійними та незалежними у здійсненні своєї діяльності; алокація витрат полягає в розподілі витрат.

З огляду на викладене, позивач стверджує, що ним зазначено частину ознак, які дозволяють частково ідентифікувати, віднести до відповідної категорії, роль суб`єктів найбільших медіа груп України, телерадіокомпаній, через які вони діють на ринку, і Концерну РРТ у встановленні ТОВ "Зеонбуд" тарифів на телекомунікаційні послуги з розповсюдження в цифровому форматі (стандарт DVB-T2 (MPEG-4)) телевізійних програм у 2015-2019 рр.

Судова колегія з вище вказаними доводами не погоджується, оскільки вирішуючи питання щодо врахування чи не врахування наданої позивачем у листі вих. № 13/03-20 від 13.03.2020 інформації, як часткове виконання вимоги комітету, саме орган Антимонопольного комітету України визначає форму, спосіб та строк надання інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Законодавство про захист економічної конкуренції не наділяє суб`єкта господарювання правом на власний розсуд вирішувати питання щодо форми, способу та доцільності витребування органом Антимонопольного комітету України інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Відтак, оскільки, листом від 20.03.2020 № 143-29/06-4116 відповідач продовжив позивачу строк надання інформації на вимогу (загалом, а не щодо окремої її частини) до 15.04.2020, судова колегія погоджується з доводами відповідача про те, що з моменту ухвалення останнім рішення (яке оформлене листом № 143-29/06-4116) до 15.04.2020 позивач був зобов`язаний надати відповідні відомості, копії документів та пояснення щодо всіх (без виключення) питань, які містить вимога.

Однак, доказів того, що позивачем у встановлений строк було виконано вимогу, матеріали справи № 910/1546/22 не містять.

Колегія суддів зазначає, що позивач мав право та можливість звернутися до відповідача з клопотанням про надання витребуваної інформації частинами та продовження строку на надання інформації, визначеної п. 1.1.-1.3. та 1.5.-1.11. вимоги.

При цьому, судова колегія вважає, обґрунтованими доводи відповідача про те, що у будь-якому випадку надані позивачем у листі вих. № 13/03-20 від 13.03.2020 загальні відомості щодо наявності між телерадіокомпаніями Групи та ТОВ "Зеонбуд" договорів, жодним чином не розкривають характеру правовідносин між найбільшими медіагрупами України і Концерном РРТ, за умови коли останні мали або могли мати вплив на Концерн РРТ при встановленні відповідних тарифів саме у досліджуваний період (2015-2019 роки), та не можуть вважатися повним або частковим виконанням п. 1.4 вимоги.

Таким чином, доказами, зібраними у антимонопольній справі та матеріалами судової справи підтверджується, а запереченнями та поясненнями позивача не спростовується висновок відповідача про те, що дії позивача, які полягали: у неподанні повної інформації Антимонопольному комітету України на вимогу державного уповноваженого Комітету від 02.03.2020 № 143-29/06-3137 у встановлений ним строк, становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене п. 13 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

За умов ч. 1 ст. 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; зобов`язання органу влади, органу місцевого самоврядування, органу адміністративно-господарського управління та контролю скасувати або змінити прийняте ним рішення чи розірвати угоди, визнані антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю; визнання суб`єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку; примусовий поділ суб`єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку; накладення штрафу; блокування цінних паперів; усунення наслідків порушень законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема усунення чи пом`якшення негативного впливу узгоджених дій, концентрації суб`єктів господарювання на конкуренцію; скасування дозволу на узгоджені дії у разі вчинення дій, заборонених згідно із статтею 19 цього Закону; оприлюднення відповідачем за власні кошти офіційної інформації Антимонопольного комітету України чи його територіального відділення стосовно рішення, прийнятого у справі про порушення, в тому числі опублікування рішень у повному обсязі (за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим, головою територіального відділення інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі), у строк і спосіб, визначені цим рішенням або законодавством; закриття провадження у справі.

Як встановлено судом вище, доказів на підтвердження того, що позивач надав інформацію у встановлені строки та в необхідних обсягах, яка вимагалась державним уповноваженим Антимонопольного комітету України у вимозі від 01.12.2020 №130-26.13/02-16430, матеріали справи не містять, а позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження наведеного суду не надано.

Статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту встановлення в оскаржуваному рішенні АМКУ, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем дотримано вимоги Закону України "Про захист економічної конкуренції", Правил розгляду справ, які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 №5, у зв`язку з чим всебічно, повно і об`єктивно розглянуто обставини справи, досліджено подані документи, належним чином проаналізовано відносини сторін.

Таким чином, відповідач діяв у межах наданих повноважень щодо витребування у позивача відповідної інформації, відтак рішення АМКУ прийнято у межах повноважень, передбачених чинним законодавством, а позовні вимоги про визнання недійсним рішення не підлягають задоволенню.

Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом апеляційної інстанції до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду першої інстанції.

Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.

В свою чергу, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу твердження стосовно правомірного винесення відповідачем рішення щодо кваліфікації дій позивача у вигляді неподання інформації на вимогу у встановлений строк, передбаченого п. 13 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" є обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старлайт Медіа" залишити без задоволення, рішення Господарського Господарського суду міста Києва від 12.07.2022 у справі № 910/1546/22 - без змін.

Матеріали справи № 910/1546/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.10.2022.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

К.В. Тарасенко