УХВАЛА

27 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/11012/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача - Подольського В. О. (адвокат),

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 (суддя Мудрий С. М.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 (судді: Мальченко А. О. - головуючий, Агрикова О. В., Чорногуза М. Г.) у справі

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго"

про стягнення 3 065 227, 77 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про визнання недійсними пунктів 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - ДП "НАЕК "Енергоатом") в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" ДП "НАЕК "Енергоатом" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" (далі - ТОВ "Акку-Енерго") про стягнення 3 065 227,77 грн штрафних санкцій, з яких 1 177 218,57 грн пені та 1 888 009,20 грн штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-021534 в частині своєчасної поставки товару.

У серпні 2021 року ТОВ "Акку-Енерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з зустрічним позовом до ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" про визнання недійсними пунктів 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534, у зв`язку з їх несправедливістю.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022, первісні позовні вимоги задоволено повністю; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з обґрунтованості та доведеності позовних вимог щодо поставки товару з простроченням термінів; оскільки відповідачем товар не був поставлений у строк, визначений договором, позовні вимоги про стягнення пені та штрафу було задоволено повністю.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності фактичних та правових підстав для визнання недійсним оспорюваних пунктів договору, а також наявності саме у позивача певного права, яке неправомірно порушено при укладенні договору; договір зі сторони позивача за зустрічним позовом був підписаний без будь-яких зауважень, що свідчить про обізнаність останнього про правові наслідки, які будуть пов`язані з порушенням взятих на себе зобов`язань за договором; договір поставки був підписаний за наслідком проведення відкритих торгів, тобто сторона, яка вирішила прийняти участь у процедурі відкритих торгів, чітко розуміла про умови договору, який буде укладений за наслідком проведення процедури відкритих торгів, а тому принцип справедливості був дотриманий.

У касаційній скарзі ТОВ "Акку-Енерго" просить рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити повністю, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтовування наявності підстави для касаційного оскарження згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 918/208/21, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 19.01.2022 у справі № 924/462/21 щодо застосування положень статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), а саме суди не зменшили нараховані позивачем штрафні санкції; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 909/337/19 щодо застосування частини 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки оспорювані положення договору щодо штрафних санкцій, на думку скаржника, за аналогією закону мали бути визнані недійсними як такі, що є явно несправедливими.

Відзиву на касаційну скаргу від ДП "НАЕК "Енергоатом" до суду не надійшло.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Акку-Енерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі № 910/11012/21 та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 27.09.2022.

Суди встановили такі фактичні обставини

03.09.2018 між ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплекст" (покупець за договором) та ТОВ "Акку-Енерго" (постачальник за договором) укладено договір № 53-129-01-18-01534, за умовами якого:

- постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторні батареї (далі - продукція) виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина (далі - виробник) для ВП "Южно-Українська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом" (далі - кінцевий споживач), а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію (пункт 1.1);

- найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строки поставки зазначені в специфікації (далі - специфікація), яка є невід`ємною частиною договору (пункт 1.2);

- сума договору становить 26 971 560,00 грн, в т.ч. ПДВ (20%) - 4 495 260,00 грн (пункт 3.1);

- покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника (пункт 4.1);

- оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акта (актів) приймання-передачі продукції (пункт 4.2);

- строки поставки продукції зазначені у специфікації. За погодженням з покупцем, допускається поставка продукції партіями (пункт 5.1);

- датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача (пункт 5.4).

У специфікації № 1 до договору (додаток № 1 до договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534) визначено найменування продукції: акумуляторна батарея 1АБ СУЗ 110В з 54 елементів типу 11 OCSM 1595 LA у кількості 1 шт. вартістю 4 685 950,00 грн без ПДВ; акумуляторна батарея 1АБ-1СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 8 895 175,00 грн без ПДВ; акумуляторна батарея 1АБ-2СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 8 895 175,00 грн без ПДВ, всього разом з ПДВ - 26 971 560,00 грн. Термін поставки до 14.07.2019. Умови постачання - DDP згідно з термінами Інкотермс 2010: склад Вантажоодержувача (Южно-Українське відділення ВП "Складське господарство": 55000, Україна, Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ).

Судом першої інстанції встановлено, що поставка товару здійснена з простроченням строків, а саме:

- акумуляторну батарею 1АБ-2СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 10 674 210,00 грн з ПДВ було поставлено 22.08.2019, що підтверджується видатковою накладною від 22.08.2019 № РН-0822003 та актом приймання-передачі від 03.09.2019 ТМЦ № 09-152/1;

- акумуляторну батарею 1АБ-1СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 10 674 210,00 грн з ПДВ було поставлено 02.09.2019, що підтверджується видатковою накладною від 02.09.2019 № РН-0902001 та актом приймання-передачі від 11.09.2019 ТМЦ № 09-156/2;

- акумуляторну батарею 1АБ СУЗ 110В з 54 елементів типу 11 OCSM 1595 LA у кількості 1 шт. вартістю 5 623 140,00 грн з ПДВ було поставлено 02.09.2019, що підтверджується видатковою накладною від 02.09.2019 № РН-0902002 та актом приймання-передачі від 11.09.2019 ТМЦ № 09-156/3.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Акку-Енерго" зазначає, що зупинення поставки відбулось через винну протиправну поведінку позивача. Так, між позивачем та відповідачем склались тривалі партнерські відносини. Відповідач неодноразово вигравав тендери на поставки продукції позивачу і між сторонами неодноразово укладались договори поставки, аналогічні договору від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534.

Зокрема, відповідач здійснив поставки продукції відповідачу за договорами поставки від 19.11.2018 № 53-129-01-18-01638 та від 03.09.2018 № 53-129-01-19-01769. Відповідно до умов зазначених договорів (пункт 4.2) розрахуватися за поставлену продукцію позивач мав протягом 30 та 45 робочих днів відповідно з моменту підписання актів приймання-передачі. Проте, станом на липень 2019 року позивач за договорами № 53-129-01-18-01638 та № 53-129-01-19-01769 вже суттєво прострочив оплату поставленої продукції на значну суму коштів.

Листом від 08.07.2019 № 0708/19-08 відповідач за первісним позовом звернувся до позивача за первісним позовом, яким повідомив про існуючу заборгованість у сумі 14 923 000 грн. При цьому, позивача було повідомлено про те, що ТОВ "Акку-Енерго" було вимушено залучити власні та кредитні кошти для оплати ПДВ та транспортних витрат за зазначеними договорами. Крім того, для виконання поставки за договором від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534 необхідно сплатити авансом 4 495 000 грн ПДВ, а можливість кредитування ТОВ "Акку-Енерго" фінансовими установами вичерпана. Відповідь на зазначений лист позивач не надав.

Листом від 08.08.2019 № 0708/19-08 відповідач за первісним позовом звернувся до позивача за первісним позовом, у якому повідомлялось, що сума заборгованості за поставлений відповідачем позивачу товар складає вже 45 035 197,30 грн та повідомлено про зупинку передання товару за договором від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534 до повної оплати всього раніше переданого товару на підставі частини 5 статті 692 ЦК України.

Посилаючись на порушення встановлених договором строків поставки товару, позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 177 218,57 грн пені та 1 888 009,20 грн штрафу, нарахованих на суму боргу за період прострочення поставки товару.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Згідно із частиною 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Акку-Енерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі № 910/11012/21 необхідно закрити з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (статті 233 ГК України, частини 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", частини 1 статті 8 ЦК України), викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 909/337/19 та Верховним Судом у постановах від 22.12.2021 у справі № 918/208/21, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 19.01.2022 у справі № 924/462/21, оскільки у зазначених справах та справі, яка розглядається (№ 910/11012/21), суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у цих справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку.

Так, стосовно доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 918/208/21, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 19.01.2022 у справі № 924/462/21 щодо застосування положень статті 233 Господарського кодексу України, Верховний Суд зазначає таке.

Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій помилково не застосували положення статті 233 ГК України та не зменшили нараховані позивачем штрафні санкції, незважаючи на наявність на це правових підстав. В обґрунтування зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій відповідач за первісним позовом зазначає про відсутність збитків у позивача за первісним позовом, наявність вини в останнього, що стало причиною зупинення поставок, а також те, що заявлені до стягнення штрафні санкції є надмірно великими для відповідача за первісним позовом.

Згідно зі статтею 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Разом з цим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами приписів статті 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.

Так, у справі, яка переглядається, місцевий господарський суд, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, оцінюючи наявні матеріали справи, доводи відповідача за первісним позовом, зазначив, що відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні положень статей 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості цього випадку та невідповідності розміру неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення, а тому відмовив ТОВ "Акку-Енерго" у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених скаржником у касаційній скарзі постанов, Суд вбачає, що наведені в них висновки стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається Судом.

Так, у справі № 918/208/21 з метою дотримання балансу між інтересами боржника та кредитора і за встановлених у цій справі обставин, а саме: значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, відсутність доказів понесення позивачем збитків у зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем, суд апеляційної інстанції з власної ініціативи зменшив розмір штрафних санкцій (пені та 20 % додаткового штрафу) на 50 %.

У справі № 902/855/18, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов`язання відповідачем, майновий стан сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача з виконання умов договору та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновків про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені.

У справі № 904/5830/18 судами враховано заяву відповідача про зменшення розміру пені і штрафу, та використано право на зменшення розміру штрафних санкцій, зважаючи на повну поставку відповідачем товару, період прострочення поставки якого є незначним, а також загальні засади, встановлені статтею 3 ЦК України такі як справедливість, добросовісність та розумність, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір пені, дійшли висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені та штрафу на 50%.

У справі № 924/462/21 місцевим судом було враховано, що відповідачем сплачена основна заборгованість, відсутні докази понесення позивачем збитків внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, значний розмір штрафних санкцій, доводи відповідача, викладені в обґрунтування необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, що в сукупності свідчить про можливість зменшення розміру пені на 50%, оскільки в такому випадку буде дотриманий баланс інтересів сторін у вигляді відшкодування позивачу негативних наслідків від неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, а також не носитиме характер несправедливо непомірного тягаря для відповідача.

Отже, щодо неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 918/208/21, № 902/855/18, № 904/5830/18,№ 924/462/21 щодо застосування положень статті 233 ГК України, колегія суддів зазначає, що, по-перше, у зазначених постановах Верховного Суду правових висновків щодо застосування наведених положень законодавства сформульовано не було, а по-друге, у цій справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, дослідивши доводи, наведені у клопотанні відповідача про зменшення штрафних санкцій, відмовили у зменшенні вказаних нарахувань через встановлення судами відсутності обставин для такого зменшення, виходячи із конкретних обставин цієї справи та наявних і оцінених судами доказів; правові висновки у зазначених справах не доводять неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчать лише про наявність у таких справах і в справі № 910/11012/21 різних істотних обставин, залежно від яких і були постановлені відповідні судові рішення, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про подібність правовідносин у цих справах. До того ж, як зазначили суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається, у розумінні положень частини 1 статті 233 ГК України зменшення неустойки є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань; таке зменшення не є обов`язком суду.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Безпідставним є також довід скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 909/337/19 щодо застосування частини 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", частини 1 статті 8 ЦК України, оскільки зі змісту зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 909/337/19 вбачається, що спірні правовідносини у цій справі стосуються застосування положень частини 2 статті 777 ЦК України щодо переважного права наймача на придбання орендованого ним майна у разі його продажу, що свідчить про їх неподібність з правовідносинами у справі № 910/11012/21.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту", повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/11012/21.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 у справі № 910/11012/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай