ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2022 р. Справа №926/4230/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Клебан Н.А.

розглянувши апеляційну скаргу Чернівецької міської ради №01/02-18-189311 від 30.03.2022 (вх.№01-05/792/22 від 07.04.2022)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 21.02.2022, суддя: Тинок О.С., м. Чернівці, повний текст рішення складено 03.03.2022,

у справі №926/4230/21

за позовом Чернівецької міської ради, м. Чернівці,

до відповідача Фізичної особи-підприємця Ковалюк Катерини Георгіївни, с. Вікно Чернівецької обл.,

про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 409 649,38 грн.,

за участю представників:

від позивача Манчул М.-Д.Д. (представник);

від відповідача не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

19.10.2021 у Господарський суд Чернівецької області звернулась Чернівецька міська рада з позовом до Фізичної особи-підприємця Ковалюк Катерини Георгівни (далі по тексту ФОП Ковалюк К.Г.) про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 409 649,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2021 за відповідачем 20.02.2019 зареєстровано право власності на нерухоме майно (нежитлова будівля мазутопостачання) площею 202,3 кв. м. за адресою вул. Декабристів, 22. Зазначене нерухоме майно розміщене на земельній ділянці площею 0,6121 га (кадастровий номер :27:002:0008). У період з 20.02.2019 до 23.04.2021 вищезазначена земельна ділянка використовувалась відповідачем без правопосвідчуючих документів на землю. Тому позивач просить стягнути з відповідача 409 649,38 грн. безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за землю за період з 20.02.2019 по 23.04.2021.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 21.02.2022 у справі №926/4230/21 у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено, оскільки Чернівецькою міською радою не надано доказів існування протягом заявленого у позові періоду з 20.02.2019 по 23.04.2021 земельної ділянки площею 0,6121 га (кадастровий номер :27:002:0008) як об`єкта цивільних прав у розумінні статті 79-1 ЗК України, оскільки державну реєстрацію права власності позивача в Державному реєстрі прав на дану земельну ділянку проведено лише 24.07.2021. Суд дійшов до висновку, що зазначена обставина виключає можливість стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав.

Не погодившись з вказаним рішенням Чернівецька міська рада звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №01/02-18-189311 від 30.03.2022 (вх.№01-05/792/22 від 07.04.2022) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 21.02.2022 у справі №926/4230/21 та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:

1)дійшовши до висновку про те, що земельна ділянка стає об`єктом цивільних прав лише з моменту державної реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, суд першої інстанції не врахував, що в силу пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01.01.2013, землями комунальної власності вважаються всі землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, які: розташовані в межах населених пунктів на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; перебувають у постійному користування органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

2)суд першої інстанції не врахував, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не вимагається обов`язкової реєстрації права комунальної власності під час вирішення питання про передачі земельної ділянки в оренду, позаяк право власності громади та похідне право оренди реєструються державним реєстратором одночасно.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.05.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чернівецької міської ради на рішення Господарського суду Чернівецької області від 21.02.2022 у справі №926/4230/21. Окрім того, ухвалою суду встановлено строк для подачі відповідачем відзиву на апеляційну скаргу до 16.05.2022.

20.06.2022 на електронну адресу Західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. У даному відзиві відповідач покликається серед іншого на те, що у відомостях Державного земельного кадастру (ДЗК) відсутній Класифікацій видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) для спірної земельної ділянки, що унеможливлювало визначення її цільового призначення для використання, в тому числі формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.03.2021 за №389 на підставі якого здійснений розрахунок безпідставно отриманих коштів, які є предметом стягнення у даній справі. Також відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка перебувала в невизначеному стані (землі запасу), не мала чітких форм закріплених межовими знаками, не мала відповідного коду КВЦПЗ та не була внесена до ДЗК, а тому нарахування сум для сплати орендної плати за землю є безпідставним.

Окрім того, відповідач просить поновити пропущений строк на подання відзиву, оскільки йому не вручалась ухвала суду від 02.05.2022 про відкриття апеляційного провадження, а відтак не було відомо про терміни для подачі відзиву.

Суд враховує вказаний відзив, оскільки відповідачем вказано поважні причини його пропуску.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.07.2022 провадження в справі №926/4230/21 зупинено до перегляду судового рішення Судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду в справі №922/2060/20. Ця ухвала мотивована тим, що зупинення провадження у справі сприятиме виробленню єдиного підходу у питанні необхідності врахування правового висновку, викладеного в раніше прийняті постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №922/392/18 щодо застосування статті 79-1 ЗК України.

Статтею 117 ГПК України передбачено, що зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків. З дня відновлення провадження перебіг процесуальних строків продовжується.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 поновлено провадження у справі №926/4230/21, а її розгляд призначено на 26.09.2022.

Відтак строк розгляду апеляційної скарги на момент поновлення провадження у справі завершився, однак призначаючи справу до розгляду суд застосував розумність процесуальних строків, які передбачені ч. 2 ст. 114 ГПК України.

У зв`язку з відсутністю коштів на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції Західний апеляційний господарський суд, починаючи з 06.04.2022, припинив направлення учасникам судового процесу копій усіх процесуальних документів по справі та іншої вихідної кореспонденції суду засобами поштового зв`язку. Ці обставини підтверджуються відомостями, які містяться на веб-сайті Західного апеляційного господарського суду за посиланням https://wag.court.gov.ua/sud4870/pres-centr/news/1266932/ .

Зі списку розсилки поштової кореспонденції вбачається, що ухвала суду від 19.09.2022 про призначення справи до розгляду на 26.09.2022 надіслана на електронні адреси сторін, які зазначені в апеляційній скарзі та відзиві.

Частинами п`ятою та сьомою статті 6 ГПК України передбачено, що суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Окрім того, частиною восьмою статті 120 ГПК України встановлено, якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини сьомої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Натомість ч. 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно ч. 6 ст. 120 ГПК України суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно з ч. 5 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Зважаючи на зазначені вище процесуальні норми, а також об`єктивні обставини того, що у зв`язку з відсутністю коштів на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції Західний апеляційний господарський суд, починаючи з 06.04.2022, припинив направлення учасникам судового процесу копій усіх процесуальних документів по справі та іншої вихідної кореспонденції суду засобами поштового зв`язку, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 19.09.2022, якою поновлено провадження у справі №926/4230/21, а розгляд справи призначено на 26.09.2022, в силу приписів процесуального закону слід вважати врученою сторонам по справі, оскільки судом вжито всіх об`єктивно залежних від нього заходів з метою належного повідомлення сторін про час, дату та місце слухання справи.

У силу ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У судове засідання 26.09.2022 з`явився представник апелянта. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із неможливістю бути присутнім у судовому засіданні. Вказане клопотання мотивоване тим, що представник зайнятий в іншому судовому засіданні у Господарському суді Чернівецької області по справі №926/2028/22.

Суд відхилив вказане клопотання з огляду на те, що обов`язкова явка сторін не визнавалась, нових обставин і доказів сторони не подали і не зазначили, пояснення сторін суд заслухав у судовому засіданні 04.07.2022, відповідач подав відзив, який взятий судом до уваги. Надання переваги представником участі в іншому судовому засіданні є правом сторони.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову.

Згідно зі встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставини, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що рішенням Чернівецької міської ради від 12.02.2008 за №510 «Про затвердження технічної документації з грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність раніше прийняті рішення» затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Чернівці із застосуванням базової вартості 1 кв. м., який введено в дію з 01.07.2008.

Доказів визнання незаконним та скасування рішення Чернівецької міської ради від 12.02.2008 за №510 «Про затвердження технічної документації з грошової оцінки земель міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність раніше прийняті рішення» суду не надано.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2021 за №26632794 за ОСОБА_1 20.02.2019 зареєстровано право власності на нерухоме майно (нежитлова будівля мазутопостачання) площею 202.3 кв. м. за адресою вул. Декабристів, 22.

Зазначене нерухоме майно розміщене на земельній ділянці площею 0,6121 га (кадастровий номер :27:002:0008). Вид використання земельної ділянки для обслуговування будівлі мазутопостачання. Державна реєстрація земельної ділянки проведена 14.08.2008.

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку від 16.03.2021 за №389, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за адресою по вул. Декабристів, 22 в м. Чернівцях (кадастровий номер :27:002:0008) становить 6 540 044,00 грн.

На підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.03.2021 за №389, виданого відділом у м. Чернівцях Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, працівниками департаменту проведено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування без належних на те правових підстав у періоді з 20.02.2019 по 23.04.2021 вищевказаною земельною ділянкою, на якій розміщене належне відповідачу нерухоме майно.

Згідно зазначеного розрахунку, ОСОБА_1 безпідставно збережено кошти (коштів у розмірі орендної плати за землю) у сумі 409649,38 грн.

Департамент направив листа від 04.09.2020 за №04/01-08/3-07/2008 на адреси відповідача в якому вказано про необхідність оформлення правовстановлюючих документів на землю, або щодо необхідності направлення інформації з намірами подальшого користування земельної ділянкою, відповідей не отримано.

Згодом Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради повторно направив листа від 05.03.2021 за №04/01- 08/3-07/939 на адресу відповідача щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, відповідей не отримано.

Департамент листом від 26.04.2021 за №04/01-08/3-07/1726 направив розрахунок на адреси ОСОБА_1 та запропонував впродовж одного місяця з дня отримання листа сплатити відповідні кошти.

Докази сплати відповідачем коштів у сумі 409649,38 грн. матеріали справи не містять.

Отже, предметом позовних вимог є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України).

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 Земельного кодексу України, далі ЗК України).

Оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 ЗУ «Про оренду землі»).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язків платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, далі ПК України).

Плата за землю - обов`язків платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями частин 1 статей 122, 123, 124 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобовязаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною 1 статті 93 та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини 1 статті 96 цього Кодексу).

Таким чином, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України

Зазначені правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 у справі №913/169/18.

Частиною 1 статті 79 ЗК України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.01.2019 у справах №922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019 у справі №922/391/18, від 12.04.2019 у справі №922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою Львівська міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Судами встановлено, що спірна земельна ділянка є сформованою, а їй присвоєно кадастровий номер :27:002:0008.

Разом з тим, суд першої інстанції виходив з того, що Чернівецькою міською радою не надано доказів існування протягом заявленого у позові періоду з 20.02.2019 по 23.04.2021 земельної ділянки площею 0,6121га (кадастровий номер :27:002:0008) як об`єкта цивільних прав у розумінні статті 79-1 ЗК України, оскільки державну реєстрацію права власності позивача в Державному реєстрі прав на дану земельну ділянку проведено лише 24.07.2021. Ці обставини послугували підставою для відмовив у позові, оскільки виключається можливість стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, так як об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що реальну можливість передати земельну ділянку площею 0,6121га (кадастровий номер :27:002:0008) в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі" Чернівецька міська рада отримала тільки 24.07.2021, оскільки саме з цього часу земельна ділянка стала об`єктом цивільних прав.

Однак апеляційний господарський суд не погоджується з наведеними висновками, з огляду на наступне.

Із прийняттям 28.06.1996 Конституції України визначено один із фундаментальних принципів конституційного ладу держави, а саме гарантування права власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Ці положення створили принципово нову основу як для галузевого (земельного та цивільного) законодавства, так і для господарської діяльності і фактично відображені у статті 1 ЗК України та статті 373 ЦК України.

Історико-правовий аналіз чинного законодавства свідчить, що до державної власності в Україні відповідно до статті 31 Закону України від 07.02.1991 № 697-XII "Про власність" (діяв до 20.06.2007) належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

При цьому суб`єктами права комунальної власності відповідно до частини 2 статті 32 цього Закону були визначені адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських рад народних депутатів.

Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом частини 2 статті 60 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, чинній на 21.05.1997) підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У пункті 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Із уведенням у дію 01.01.2002 нового ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 ЗК України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України.

Законом України від 05.02.2004 № 1457-IV "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (втратив чинність 01.01.2013, підстава - Закон № 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.

У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності").

З огляду на це суд не погоджується із запереченнями відповідача про неможливість нарахування сум для сплати орендної плати за землю у випадку якщо спірна земельна ділянка перебувала в невизначеному стані (землі запасу).

Із 01.01.2013 набув чинності Закон № 5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а)земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б)всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

Згідно з пунктом 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Як передбачено у пункті 6 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI, "у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються:

у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами;

за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками».

За змістом пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI, Міськрада є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту - м. Чернівці, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі №922/2060/20, до прийняття якої зупинялось провадження у даній справі, що є предметом цього апеляційного розгляду.

Цьому висновку відповідає також положення пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI: "державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом", що з урахуванням змісту пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.

За таких обставин суд вважає, що правом власності на спірну земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, Чернівецька міська рада наділена в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України. При цьому за змістом пунктів 1, 3, 7, 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VІ державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності об`єктивно не можна було здійснити раніше, ніж із часу розмежування земель державної та комунальної власності, тобто до 01.01.2013. Подібну за змістом правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 12.05.2020 у справі № 911/488/18. Водночас відсутність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на обставини виникнення та наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. Наведене повністю спростовує твердження відповідача про те, що право комунальної власності на конкретну земельну ділянку в межах населеного пункту виникає з моменту державної реєстрації цього речового права.

Окрім того у статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено дефініцію поняття "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з якою державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17.

У разі виникнення спору щодо приналежності земельної ділянки в межах населеного пункту до комунальної власності або відповідних доводів особи, яка заперечує це, судам слід виходити з того, що за умов правового регулювання статті 83 ЗК України право власності територіальної громади (комунальної власності) на земельні ділянки в межах населених пунктів є спростовною презумпцією.

Обов`язок щодо спростування цієї презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог статті 86 ГПК України. При цьому для особи, яка заперечує цю обставину, не достатньо лише послатися на те, що спірна земельна ділянка не є комунальною власністю, переклавши тягар доведення на орган місцевого самоврядування (у цій справі Чернівецьку міську раду), а необхідно саме спростувати зазначену презумпцію.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, відповідно до якої принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 ). Більш того, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

У цій справі право комунальної власності підтверджено розташуванням спірної земельної ділянки у межах м. Чернівці, чого не заперечували та не спростовували сторони справи. При цьому у цій справі доказом того, що спірна земельна ділянка перебуває саме у комунальній власності, є витяг із Державного земельного кадастру за змістом якого земельна ділянка площею 0,6121 га (кадастровий номер :27:002:0008) на вул. Декабристів,22 у м. Чернівці перебуває у комунальній власності. Протилежного скаржник не довів.

Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах з уведенням у дію нового ЗК України Чернівецька міська рада, безспірно, є власником земельної ділянки, кадастровий номер :27:002:0008, на вул. Декабристів,22 у м. Чернівці як власник цієї земельної ділянки, позивач має повноваження на захист свого права на землю (спірну земельну ділянку), тобто цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, неможливо визначити дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

При стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №922/902/18, від 08.08.2019 у справі №922/1276/18, від 01.10.2019 у справі №922/2082/18, від 06.11.2019 у справі №922/3607/18).

Чинне земельне законодавство, в тому числі стаття 20 Закону України «Про оцінку земель», не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі. Водночас, витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19.

Відтак витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який сформований станом на 16.03.2021, може застосовуватись до нарахування безпідставно збережених коштів починаючи з 20.02.2019 до 23.04.2021, який заявлений позивачем.

Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення за період часу з 20.02.2019 до 23.04.2021 безпідставно збережені кошти у розмірі у розмірі 409 649,38 грн.

Як свідчать матеріали справи, розрахунок суми безпідставно збережених ФОП Ковалюк К.Г. коштів - Чернівецька міська рада здійснила на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку від 16.03.2021 за №389 згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки за адресою по вул. Декабристів, 22 в м. Чернівцях (кадастровий номер :27:002:0008) становить 6 540 044,00 грн.

Отже, установивши факт набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, а також користування ФОП Ковалюк К.Г. у спірний період без достатніх на те правових підстав сформованою земельною ділянкою, на якій розташована ця нерухомість, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Що стосується заперечень відповідача про те, що у відомостях Державного земельного кадастру (ДЗК) відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) для спірної земельної ділянки, що унеможливлювало визначення її цільового призначення для використання, в тому числі формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.03.2021 за №389 на підставі якого здійснений розрахунок безпідставно отриманих коштів, які є предметом стягнення у даній справі, суд зазначає наступне.

17 липня 2018 року набрав чинності наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України №162 від 27 березня 2018 року «Про внесення змін до Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів». Відповідно, до цього наказу якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), застосовуватиметься 3,0 (раніше було 2,0).

Тобто Відповідно до Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11. 2016 № 489 (далі - Порядок № 489) зі змінами згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2018 № 162 у разі, якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній Код класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, то коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), з 01.01.2017 по 16.07.2018 застосовується із значенням 2,0, а з 17.07.2018 застосовується із значенням 3,0.

Таким чином, власники та користувачі земельних ділянок, відомості про які не відповідають вимогам Класифікації видів цільового призначення земель (Наказ Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 № 548), тобто відсутній код цільового призначення, згідно вищезазначеного класифікатора змушені будуть сплачувати податок або ж оренду плату більшу ніж раніше. Для таких земельних ділянок коефіцієнт функціонального використання становитиме 3,0 від раніше застосовуваного 2,0.

Згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 за №489 зі змінами внесеними наказом №604 від 18.12.2018 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів» пунктом 5 визначено, що коефіціент, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) встановлюється на підставі Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 за №548.

Відповідно до підрозділу 11.02 Коефіцієнтів, які характеризують функціональне використання земельної ділянки (Кф), що є додатком №1 до Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, код КВЦПЗ 11.02 «Землі промисловості» - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства, переробної машинобудівної та іншої промисловості.

Даному коду КВЦПЗ 11.02 «Землі промисловості» відповідає Кф -1,2, що узгоджується із даними у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.03.2021 за №389 на підставі якого здійснений розрахунок безпідставно отриманих коштів, які є предметом стягнення у даній справі. Тобто при визначенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки застосовано коефіціент 1,2, який відповідає Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.03.2021 за №389 не скасовано, не оспорено відповідачем у суді є належним і допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №917/353/19, від 16.09.2020 у справі №922/3361/19.

Разом з тим з розрахунку позивача вбачається, що при розрахунку розміру безпідставно отриманих коштів, які є предметом стягнення у даній справі, застосовано коефіціент 1,2, а не 3,0, що свідчить про наявність у позивача підстав для застосування коефіцінта, яким здійснювався розрахунок позовних вимог. Тобто позивачем з власної ініціативи застосовано менший коефіціент, аніж дозволяло чинне законодавством. З огляду на це безпідставними є заперечення відповідача в цій частині.

Доводи відповідача, викладені у відзиві про те, що земельна ділянка віднесена до земель запасу після її звільнення підприємцем Бойчук Г.В. про що зазначено у рішенні Чернівецької міської ради №562 від 26.07.2004, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки користування земельною ділянкою без договору оренди не звільняє останнього оплатити власнику безпідставно збережені кошти.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому слугують підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Оскільки за наслідками апеляційного розгляду суд задоволив апеляційну скаргу та скасував рішення суду першої інстанції, прийнявши нове про повне задоволення позовних вимог, то враховуючи ст.ст. 129, 282 ГПК України судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви (6 144,75 грн.) та апеляційної скарги (9 217,11 грн.) підлягає відшкодування за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Чернівецької міської ради №01/02-18-189311 від 30.03.2022 (вх.№01-05/792/22 від 07.04.2022) задоволити.

Рішення Господарського суду Чернівецької області від 21.02.2022 у справі №926/4230/21 скасувати.

Прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ковалюк Катерини Георгіївни (59433, с. Вікно, Чернівецького р-ну, Чернівецької обл., РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Чернівецької міської ради (58002, м. Чернівці, Центральна пл., 1, код ЄДРПОУ - 36068147) безпідставно збережених коштів у розмірі 409 649,38 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ковалюк Катерини Георгіївни (59433, с. Вікно, Чернівецького р-ну, Чернівецької обл., РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Чернівецької міської ради (58002, м. Чернівці, Центральна пл., 1, код ЄДРПОУ - 36068147) судовий збір у розмірі 6 144,75 грн. за подання позовної заяви.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ковалюк Катерини Георгіївни (59433, с. Вікно, Чернівецького р-ну, Чернівецької обл., РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Чернівецької міської ради (58002, м. Чернівці, Центральна пл., 1, код ЄДРПОУ - 36068147) судовий збір у розмірі 9 217,11 грн. за подання апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати накази.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови складено 11.10.2022