ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2022 р. Справа №909/91/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Скрипчук О.С.

Матущака О.І.

без повідомлення учасників справи

розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємець Бодюк Наталії Михайлівни б/н від 20.05.2022 (вх. № 01-05/1120/22 від 25.05.2022)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.04.2022 (повний текст рішення складено 03.05.2022)

у справі № 909/91/22 (головуючий суддя Скапровська І. М.)

за позовом Фізичної особи-підприємець Бодюк Наталії Михайлівни, м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємець Завадецького Олега Ігоровича, м. Калуш Івано-Франківської обл.

про стягнення заборгованості в сумі 39 773, 89 грн.

ВСТАНОВИВ:

07.02.2022 в Господарський суд Івано - Франківської області звернулась Фізична особи-підприємець Бодюк Наталія Михайлівна (далі по тексту - ФОП Бодюк Н.М.) з позовом до Фізичної особи-підприємця Завадецького Олега Ігоровича (далі по тексту - ФОП Завадецький О.І.) про стягнення заборгованості в сумі 39 773, 89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та умовам разового договору - заявки № 204П/2021 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні від 27.10.2021, не виконав в обумовлені строки, взяті на себе зобов`язання по оплаті наданих послуг.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 27.04.2022 відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову.

Вказане рішення мотивоване тим, що матеріали справи не містять документів, які, є належними і допустимими доказами факту надання позивачем послуг обумовлених разовим договором - заявкою № 204П/2021 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні від 27.10.2021, відповідно настання обставин, за наявності яких відповідач повинен був розрахуватись за вищевказаним договором, позов є необґрунтованим.

Судом першої інстанції не прийнято, як доказ обставин, подана позивачем копія Акту наданих послуг № 593 від 01.11.2021, оскільки не містить особистого підпису експедитора або інших даних, що дадуть змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції і, як наслідок, саму господарську операцію по наданню послуг з організації і виконання перевезення вантажу масою 21 тонну. А долучена до матеріалів справи копія CMR також не є належним та допустимим доказом, оскільки заповнена іноземною мовою та не подано засвідченого у встановленому порядку перекладу українською мовою суду.

Також, не надано до суду першої інстанції і документів в підтвердження настання обставин обумовлених п.3 договору, на який посилається позивач, як на підставу позову. Долучені докази направлення експедитору документів, підтверджують направлення листа - прохання погашення заборгованості, а не документів направлення яких обумовлено п. 3.1. договору.

Не погодившись з вказаним рішенням Фізична особи-підприємець Бодюк Наталія Михайлівна (позивач) звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 20.05.2022 (вх. № 01-05/1120/22 від 25.05.2022) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.04.2022 у справі № 909/91/22 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

1) суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає, що позивачем не подано до суду документів, в підтвердження обставин, обумовлених п. 3 Договору (документів, що підтверджують направлення) не відповідає дійсності, оскільки такі документи було направлено позивачем на адресу відповідача (докази відправлення документів Новою поштою та отримання відповідачем (накладна, витяг) надавались суду);

2) висновок суду про те, що у зв`язку із тим, що Акти надання послуг відповідачем не підписувались, позивачем не надано доказів виконання послуг, спростовується наявними у справі Актами, доказами направлення Актів, Рахунку та Транспортних накладних CMR, відсутністю зауважень та відмови відповідача щодо обсягу та вартості наданих послуг. Жодних застережень, також не було зазначено вантажоодержувачем в Транспортних CMR;

3) скаржник заявляє, що надані суду першої інстанції копії Транспортних CMR є допустимими доказами, оскільки в графі «Вантаж одержано» міститься відтиск печатки та підпис Вантажоодержувача щодо прийняття зазначеного товару.

4) висновок суду першої інстанції, що до матеріалів справи долучена копія CMR, яка не є належним та допустимим доказом, оскільки заповнена іноземною мовою, а засвідченого у встановленому порядку перекладу українською мовою до суду не подано. Апелянт спростовує тим, що до позовної заяви позивачем долучено 2 (дві) CMR, одна з яких викладена повністю українською мовою. Щодо іншої CMR то з неї чітко можна зрозуміти хто при даному перевезенні є Вантажовідправник, Вантажоодержувач, перевізник та який вантаж перевозиться, крім того у всіх CMR відмітки митниць, з датами перетину державного кордону, викладено українською мовою.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 відкрито апеляційного провадження, вирішено здійснювати розгляд справи №909/91/22 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, відповідачу надано десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву.

У зв`язку з відсутністю коштів на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції Західний апеляційний господарський суд, починаючи з 06.04.2022, припинив направлення учасникам судового процесу копій усіх процесуальних документів по справі та іншої вихідної кореспонденції суду засобами поштового зв`язку. Ці обставини підтверджуються відомостями, які містяться на веб-сайті Західного апеляційного господарського суду за посиланням https://wag.court.gov.ua/sud4870/pres-centr/news/1266932/ .

Зі списку розсилки поштової кореспонденції вбачається, що ухвала суду від 30.05.2022 про призначення справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи надіслана на електронні адреси сторін, які зазначені в апеляційній скарзі.

Частинами п`ятою та сьомою статті 6 ГПК України передбачено, що суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Окрім того, частиною восьмою статті 120 ГПК України встановлено, якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини сьомої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Натомість ч. 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно ч. 6 ст. 120 ГПК України суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно з ч. 5 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Зважаючи на зазначені вище процесуальні норми, а також об`єктивні обставини того, що у зв`язку з відсутністю коштів на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції Західний апеляційний господарський суд, починаючи з 06.04.2022, припинив направлення учасникам судового процесу копій усіх процесуальних документів по справі та іншої вихідної кореспонденції суду засобами поштового зв`язку, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2022, якою розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, в силу приписів процесуального закону слід вважати врученою сторонам по справі, оскільки судом вжито всіх об`єктивно залежних від нього заходів з метою належного повідомлення сторін про час, дату та місце слухання справи.

У силу ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Натомість відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Частиною десятою статті 270 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 7 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня становить 2481,00 гривень.

Оскільки ціна позову в даній справі становить 39 773, 89 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 248 100,00 грн. (2481,00 грн. * 100), то апеляційний господарський суд в силу ч. 10 ст. 270 ГПК України розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що 27.10.2021, між ФОП Бодюк Н.М. (перевізник) та ФОП Завадецький О.І. (експедитор) укладено разовий договір - заявку № 204П/2021 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні (далі договір).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору, експедитор замовляє, а перевізник надає послуги з організації виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

В п. 1.2. Договору сторони погодили наступні умови здійснення перевезення:

замовник - ФОП Завадецький Олег Ігорович;

перевізник - ФОП Бодюк Наталія Михайлівна;

вантаж - пляшка скляна, на палетах, палети штабелюються Кришечки на палетах, масою 21 т.;

маршрут - Болгарія - Україна;

автомобіль- марки Рено, держ. № тягача НОМЕР_4, держ. № причепа НОМЕР_1 ;

водій ОСОБА_1;

завантаження дата/час - 28.10.2021, 09:00-18:00;

вантажовідправник - ВА Glass Bulgaria;

місце завантаження 1- Болгарія, София-1220, ул. Проф. Иван Георгов, 1;

місце завантаження 2- Завод Херти, Болгарія, 9920, Индустриална зона;

місце замитнення 1. на завантаженні; 2. Митническо бюро Шумен, BG002008 бул. «Ришки проход», № 54 (бул. Шипченский проход);

пункт перетину кордону - Орлівка;

необхідні документи - супровідні документи, страхування, ЦМР, фіто;

ціна перевезення - 1300 євро, по курсу НБУ на день розвантаження;

умови оплати - 15 днів по оригіналах документів (рахунок, два акти, оригінал ЦМР-2 шт.).

Пунктом 3. Договору передбачено, що розрахунки здійснюються експедитором згідно погоджених з перевізником умов викладених у п. 1.2. цього Договору та у строки визначені в п. 1.2. цього Договору після отримання експедитором документів погоджених сторонами у п. 1.2. цього Договору.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності.

Глава 64 ЦК Украі?ни регулює відносини, що виникають у сфері перевезень. Відносини, що виникають у сфері транспортування вантажу, пасажирів, багажу і пошти врегульовані Цивільним кодексом Украі?ни та спеціальними нормативними актами, що віддзеркалюють специфіку певних видів транспорту.

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні регулюються главою 32 Господарського кодексу України, главою 64 Цивільного кодексу України, а також Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женева.

Відповідно до частин 1, 2 статті 306 ГК України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, зокрема, автомобільними дорогами; суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

В силу дії частини 1 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до статтей 4 та 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Із зазначеною нормою кореспондується і частина 2 статті 307 ГК України.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За приписами статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

За умовами укладеного між ФОП Бодюк Н.М. (позивач) та ФОП Завадецький О.І. разового договору - заявки № 204П/2021 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні передбачено планування та організацію перевезення, а тому між сторонами виникли договірні зобов`язання з транспортного еспедирування.

Згідно з ст. 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб, експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

У відповідності до п. 1.1. Договору, експедитор замовляє, а перевізник надає послуги з організації виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

На виконання умов п. 1.2. вищезазначеного договору позивач надав послугу з організації виконання перевезення вантажу (пляшка скляна, на палетах, палети штабелюються Кришечки на палетах, масою 21 т.) автомобільним транспортом (марки Рено, держ. № тягача НОМЕР_4, держ. № причепа НОМЕР_1 ; водій ОСОБА_1) у міжнародному сполученні (маршрут - Болгарія - Україна).

Жодних зауважень та претензій щодо неналежного виконання позивачем вказаних транспортно-експедиційних послуг зі сторони відповідача не було.

Виходячи з положень пункту 1.2 договору, суд доходить до висновку, що належне виконання перевізником своїх обов?язків пов?язується з виконанням перевезення вантажу, а тому перевізник належним чином виконав взяті на себе обов?язки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки обов?язки перевізника належним чином здійснити перевезення вантажу коерспондує обов?язок замовника щодо оплати цих послуг, то слід з?ясувати порядок і строки оплати цих послуг.

Пунктом 3. Договору встановлено, що розрахунки здійснюються експедитором згідно погоджених з перевізником умов викладених у п. 1.2. цього Договору та у строки визначені в п. 1.2. цього Договору після отримання експедитором документів погоджених сторонами у п. 1.2. цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, ціна перевезення - 1300 євро, по курсу НБУ на день розвантаження; умови оплати - 15 днів по оригіналах документів (рахунок, два акти, оригінал ЦМР-2 шт.). Умов щодо порядку та способу надсилання документів, які визначені у п. 1.2 договору не містяться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду в часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором. Встановлюючи строки виконання зобов`язань в умовах договорів сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.

Водночас, недотримання вищезазначених строків виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків за договором, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів».

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Як стверджує позивач вчасно виконав перевезення, що підтверджується рахунком, Акт надання послуг, Міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR), якими підтверджується, що розвантаження відбулось у строк - 01.11.2022 року.

З метою належного виконання умов договору 15.11.2021 він надіслав відповідачу поштовим відправленням (накладна Нової пошти № 0723) документи, а саме: Рахунок на оплату № 593 від 01.11.2021, Акт надання послуг № 593 від 01.11.2021 та Міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR) - 2 шт.

Відповідач отримав це поштове відправлення 18.11.2021, що підтверджується витягом Нової пошти.

Отже, оцінюючи доводи апелянта в цій частині, суд враховує цю обставину, і з наявних у справі доказів, більш ймовірнішим є те, що ним надіслано пакет документів на адресу відповідача.

Однак, слід зазначити, що як стверджує позивач, акт надання послуг не було повернуто з підписами відповідача та відповідачем не обгрунтовано відмову в підписанні даних актів.

Факт надання позивачем послуги перевезення вантажу за договором - заявкою № 204П/2021 від 27.10.2021 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, який підписаний та скріплений печатками між позивачем та відповідачем, виконання перевезення відповідно до умов договору позивачем виконано, що підтверджується Міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) - розвантаження відбулось у строк - 01.11.2022.

Статтею 931 ЦК України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Частиною 13 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», передбачено, що факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Як вбачається з Міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) в графі «Вантаж одержано» міститься відтиск печатки та підпис Вантажоодержувача щодо прийняття товару.

А відтак, з огляду на вищенаведене, у відповідача виникло перед позивачем зобов`язання здійснити оплату за надані послуги, загальна вартість перевезень згідно умов договору складала 1 300 євро, по курсу НБУ на день розвантаження, що склало - 39 773, 89 грн. Відповідач не виконав належним чином свого грошового зобов`язання перед позивачем та не здійснив оплату за надані послуги в порушення умов договору № 204П/2021 від 27.10.2021.

Крім того, позивач для вирішення ситуації, не виконав належним чином відповідачем грошового зобов`язання, позивачем 17.01.2021 направлено на адресу відповідача лист з проханням погасити заборгованість.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено факт невиконання відповідачем прийнятих на себе договірних зобов`язань, відтак позовні вимоги стягнення 39 773, 89 грн. вартості наданих послуг перевезень згідно умов договору є обґрунтовані, документально підтверджені та підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Ураховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що апелянтом доведено незаконність рішення суду першої інстанції, а тому рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги суд дійшов до висновку про необхідність відшкодування з відповідача на користь позивача 2 481 грн. - судового збору за подання позовної заяви та 3741,50 грн. - за подання апеляційної скарги.

Окрім того у позовній заяві ФОП Бодюк Н.М. просить суд стягнути 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції. На підтвердження цих витрат додає:

-договір №01/02/22 від 01.02.2022, який укладений між ФОП Бодюк Н.М. та адвокатським об?єднанням «Правозахисник», за умовами п. 2.1 якого адвокатське об?єднання зобов?язується надавати правову допомогу клієнту на підставах, у порядку та обсязі, визначеному в договорі за погодженням сторін, а клієнт зобов?язується прийняти та оплатити її в установленому цим договором порядку; п. 5.2 якого вартість послуг за цим договором визначається згідно з розцінками на послуги, вказані в додатку, що є невід?ємною частиною до цього договору, та встановлюється сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг;

-додаток №1 до договору №01/02/22 від 01.02.2022 в якому визначено розцінки за послуги з надання правничої допомоги;

-ордер серії АА №1198228 від 04.02.2022.

За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, при розгляді вищезазначеної заяви застосуванню підлягають норми процесуального права, які регулюють розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Так, питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу врегульовано ст. 126 ГПК України.

Частиною другою статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України).

Оцінюючи обґрунтованість заявлених до стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

У частині першій статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що іншими видами правової допомоги - є види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення:

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Таким чином, беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, яка в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №905/716/20).

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75 - 79 ГПК України.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є, в тому числі: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

У додатку №1 до договору №01/02/22 від 01.02.2022 в якому визначено розцінки за послуги з надання правничої допомоги зазначено, що у фіксовану ставку 5000,00 грн. входять наступні послуги: аналіз документів для підготовки позовної заяви (1 год) -1000,00 грн., консультація щодо справи (1 год) - 1000,00 грн., підготовка і подання позовної заяви - 3000 грн.

Проти цих витрат відповідач не висловив жодних заперечень.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємець Бодюк Наталії Михайлівни б/н від 20.05.2022 (вх. № 01-05/1120/22 від 25.05.2022) - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.04.2022 у справі № 909/91/22 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задоволити, стягнути з Фізичної особи-підприємця Завадецького Олега Ігоровича (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємець Бодюк Наталії Михайлівни (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) заборгованість в розмірі 39 773, 89 грн.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Завадецького Олега Ігоровича (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємець Бодюк Наталії Михайлівни (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) - 2 481 грн. - судового збору за подання позовної заяви, 3741,50 грн. - за подання апеляційної скарги та 5000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

5. Місцевому господарському суду видати накази.

6. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

7. Порядок та строки оскарження встановлені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Скрипчук О.С.

Суддя Матущак О.І.