ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/3913/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Г.І. Діброви, Н.М. Принцевської

секретар судового засідання - Молодов В.С.

за участю представників:

від позивача: Подорожній А.С.

від відповідача: Вірт С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Пономарьова Миколи Миколайовича

на рішення господарського суду Одеської області від 13.06.2022, суддя в Інстанції Демешин О.А., повний текст якого складено 20.06.2022 в м. Одесі

у справі №916/3913/21

за позовом: фізичної особи-підприємця Пономарьова Миколи Миколайовича

до відповідача: Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Фізична особа-підприємець Пономарьов Микола Миколайович (далі ФОП Пономарьов М.М.) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі АМК України, Відділення) про визнання недійсним та скасування рішення Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 12.10.2021 року №65/55-р/к по справі №31-02/2021 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладання штрафу.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що у своєму рішенні Колегія посилається на наявну інформацію, стосовно того, що ФОП Пономарьов М.М. за період з 08.01.2020 року по 31.12.2021 року було надано 767 послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів. Проте, ФОП Пономарьов М.М. надав менше послуг, з яких не усі були сплачені.

Колегія в якості обґрунтування притягнення ФОП Пономарьова М.М. до відповідальності зазначила, що він нараховував плату за транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) більшу ніж передбачено Наказом МВС України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством фінансів України №967/1218/869 від 10.10.2013 року «Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках)». Проте, Колегія не прийняла до уваги посилання ФОП Пономарьова М.М. на той факт, що тарифи наданих послуг визначаються в залежності від ваги транспортного засобу, відстані транспортування, складності послуг/подачі евакуатора, доставки засобу до стоянки, завантаження та розвантаження засобу, часу простою евакуатора.

Колегія безпідставно обмежила територіальні межі ринку лише територією спецмайданчиків, оскільки за своєю суттю послуга, яка надається ФОП Пономарьовим М.М. є специфічною послугою, яка надається, фактично, державі, а не володільцю транспортного засобу, оскільки останній є лише порушником ПДР і має нести додаткові витрати, пов`язані із тимчасовим вилученням транспортного засобу (транспортування, зберігання) на підставі норм Кодексу про адміністративні правопорушення України.

Таким чином, володілець транспортного засобу фактично відшкодовує витрати, пов`язані із зберіганням його транспортного засобу, а не отримує послугу, а тому для нього це не є «послугою» в розумінні цивільного законодавства України, яка є результатом безпосередньої взаємодії між виконавцем та замовником і внутрішньої діяльності виконавця для задоволення потреб замовника.

Крім того, позивач не вільний в обранні місця зберігання транспортного засобу, оскільки спецмайданчик для зберігання транспортних засобів визначається поліцейським за наявності вільних місць на найближчому спец майданчику.

Вказані обставини необґрунтовано залишені поза увагою Колегії, що призвело до безпідставного висновку про порушення антимонопольного законодавства та застосування штрафних санкцій до ФОП Пономарьова М.М.

ФОП Пономарьов М.М. не може займати монопольне становище на ринку послуг по перевезенню спеціальним автомобільним транспортом (евакуатором) транспортних засобів, що належать юридичним особам або фізичним особам, на спецмайданчик, які були затримані працівниками поліції за правопорушення, оскільки кількість учасників ринку зазначених послуг визначається ГУНП в Одеській області і не залежить від ФОЛ Пономарьова М.М.

Дії позивача, які кваліфіковано відповідачем як порушення конкурентного законодавства, це встановлення та застосування цін тарифів за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки). Проте, вчинення даного порушення не ставиться в залежність від існування чи то відсутності конкуренції на ринку, отже не може бути кваліфіковане як порушення позивачем конкурентного законодавства.

У оскаржуваному рішенні відсутні розрахунки доходу саме за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів, а відтак й розрахунок штрафу є необґрунтованим.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.06.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідачем обґрунтовано було встановлено, що ФОП Пономарьов М.М. при наданні послуг з транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках) застосовував не тільки тарифи, передбачені Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10.10.2013 № 967/1218/869 «Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках)», а й додаткові тарифи, які не передбачені Наказом, що в кінцевому випадку призвело до збільшення ціни для споживачів цих послуг (водіїв, власників (співвласників) тимчасово затриманих транспортних засобів, та є прямим зловживанням монопольним становищем на ринку.

При цьому ФОП Пономарьовим не надано обґрунтування різниці тарифів на послуги з перевезення тимчасово затриманих транспортних засобів, не надано пояснення щодо різного складу витрат на надання послуг за актами № 285 і № 263.

Відповідно до інформації (лист вх. № 65-01/325 від 15.02.2021) ФОП Пономарьовим М.М. за період з 08.01.2020 по 31.12.2020 надано 767 послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27.

З наведеного суд дійшов висновку, що встановлення та застосування ФОП Пономарьовим цін/тарифів за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період з 08.01.2020 по 31.12.2020 без економічного обґрунтування призводило до ущемлення інтересів споживачів (водіїв, власників (співвласників), які сплачують більшу суму, за рахунок додаткових витрат, які не передбачені Наказом.

Судом встановлено, що розмір штрафу Відділенням було визначено відповідно до вимог законодавства про захист економічної конкуренції.

Отже, на думку суду, позовна заява не містить фактів, якими підтверджено належними та допустимим доказами щодо спростування обставини, які покладені Відділенням в обґрунтування спірного Рішення № 65/55-р/к. Тобто, ураховуючи положення норм законодавства про захист економічної конкуренції, а саме статті 59 Закону України Про захист економічної конкуренції, зазначені у позовній заяві доводи позивача не є підставою для скасування рішення органу Антимонопольного комітету України, адже з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Фактично, позивач не спростував висновок адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про те, що у його діях, які полягали у встановленні та застосуванні останнім цін/тарифів на послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період 08.01.2020-31.12.2020 без економічного обґрунтування за умови відсутності альтернативних джерел придбання такого товару.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ФОП Пономарьов М.М. звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що:

- суд першої інстанції не встановив всіх обставин справи, а саме щодо наявності всіх умов, необхідних для накладення на позивача штрафу з боку АМКУ;

- суд першої інстанції не з`ясував чи дійсно ціни на послуги позивача не могли бути встановлені за умов існування значної конкуренції на ринку, натомість суд безпідставно погодився з відповідним твердженням АМКУ;

- суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо неправильного розрахунку суми штрафу, оскільки АМКУ було неправильно визначено базу для нарахування штрафу - розмір доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), пов`язаних з порушенням. Натомість, АМКУ протиправно здійснювало розрахунок штрафу базуючись на всій сумі доходу позивача, включаючи і ту частину, яка не відноситься до послуг, наданих з порушенням. При цьому, суд безпідставно погодився з відповідним розрахунком АМКУ, навіть не досліджуючи його правильність.

У відзиві на апеляційну скаргу АМК України просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На думку Відділення, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи ґрунтуються на припущеннях, суперечать чинному законодавству та правовим позиціям Верховного Суду, та загалом, позиція викладена в апеляційній скарзі є алегорією, в твердженнях Апелянта вбачається вибірковий підхід до окремих правових норм, трактування та тлумачення їх ва свою користь та поза межами розуміння дискреційних повноважень органів державної влади, що суперечить завданням господарського судочинства, фактично Апелянт у апеляційній скарзі вдався до перебирання дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Доводи скаржника спростовуються матеріалами справи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Також до суду апеляційної інстанції від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає, що відповідачем не було встановлено чи дійсно ФОП Пономарьовим М.М. були встановлені ціни на ринку надання послуг з транспортування транспортних засобів на спеціальні майданчики, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, а також необґрунтовано здійснено нарахування штрафу, оскільки при його обчисленні було враховано як дохід від діяльності від надання послуг з транспортування транспортних засобів на спеціальні майданчики, так і дохід від іншої господарської діяльності, яка не стосувалась правопорушення і не мала бути врахована.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не пдлігає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Головним управлінням Національної поліції в Одеській області, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.02.2008 року №1102 Про затвердження Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання, проведений конкурс з визначенням суб`єктів господарювання недержавної форми власності для надання послуг з організації доставлення тимчасово затриманого транспорту на спецмайданчики та стоянки.

За результатами конкурсу, 08.01.2020 року між Головним управлінням Національної поліції в Одеській області та фізичною особою-підприємцем Пономарьовим Миколою Миколайовичем було укладено договір №8 про надання послуг перевезення транспортних засобів, предметом якого є надання Замовнику послуг з транспортування (доставлення) за допомогою спеціалізованого автомобіля-евакуатора (евакуації) транспортних засобів фізичних та/або юридичних осіб, що затримані працівниками поліції у випадках, передбачених чинним законодавством України.

10.06.2021 року Адміністративна колегія Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України розпочала розгляд справи у зв`язку із наявністю в діях фізичної особи-підприємця Пономарьова Миколи Миколайовича ознак порушення Закону України Про захист економічної конкуренції.

Рішенням Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №65/55-р/к від 12.10.2021 року по справі №31-02/2021:

- визнано, що фізична особа-підприємець Пономарьов Микола Миколайович (Позивач по справі) на ринку надання послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27, займав монопольне (домінуюче) становище, як такий, що не мав жодного конкурента у період з 08.01.2020 по 31.12.2020 року;

- визнано дії фізичної особи-підприємця Пономарьова Миколи Миколайовича у вигляді встановлення та застосування цін тарифів за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період з 08.01.2020 по 31.12.2020 року без економічного обґрунтування порушення, передбаченим п.2 ст. 50 , п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України Про захист економічної конкуренції, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки), шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

- за вчинене порушення законодавства про захист від економічної конкуренції зазначеного у п.2 резолютивної частини рішення на ФОП Пономарьова Миколу Миколайовича штраф накладено штраф у розмірі 66333,00 гривень.

Рішенням встановлено таке:

Дії ФОП Пономарьова, які є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції полягають у встановленні та застосуванні цін/тарифів за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період 08.01.2020-31.12.2020 без економічного обґрунтування за умови відсутності альтернативних джерел придбання такого товару ;

Учасниками ринку є суб`єкти господарювання, які надають послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27, та фізичні особи (водії/власники тимчасово затриманого транспортного засобу), які отримують такі послуги.

Основними споживачами послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 є водії/власники тимчасово затриманого транспортного засобу.

Товаром щодо якого визначається монопольне (домінуюче) становище, є послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області н радіусі до 100км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27.

Відповідно до листа Центру забезпечення Головного управління Національної поліції в Одеській області (вх:№ 65-01/534 від 11.03.2020):

« ... з 20 110 25 грудня 20 І9 poку Головним управлінням, відповідно до Постанови КМУ від 17.02.2008 № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання», проведений конкурс з визначення суб`єктів господарювання недержавної форми власності для надання послуг з організації доставляння тимчасово затриманого транспорту на спецмайданчики та стоянки ГУНП, в якому взяли участь лише шість фізичних осіб-підприємців. Оголошення про проведення даного конкурсу опубліковано на сайті Головного управління.

3а всіма заявленими ФОПами ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) Головним управлінням укладені відповідні договори ... ».

Відповідно до договорів, зазначені фізичні особи-підприємці власними силами здійснюють завантаження, розвантаження та транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальний майданчик для тимчасово затриманих транспортних засобів виключно територіально за адресами, які передбачені договорами: ФОП Пономарьов: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ; ФОП Заміхановський В.В.: АДРЕСА_3 ; ФОП Грибовський О.О.: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 ; ФОП Самойлюк О.В.: АДРЕСА_6 ; ФОГІ Самойлюк С.О.: АДРЕСА_7 ]а/1, вул. Станційна, 27а; Фоп Токарчук ( О.І.: АДРЕСА_8 ;

Таким чином, виходячи зі змісту договорів, зазначені фізичні особи-підприємці можуть транспортувати тимчасово затримані транспортні засоби на спеціальні майданчики (стоянки) лише за вказаними у договорах адресами, що виключає транспортування таких транспортних засобі за іншими адресами та в інші міста.

До того ж, отримання послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики ( стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 в інших містах Одеської області є недоцільним, враховуючи, наприклад, відстань, а також адміністративні бар`єри, такі, як визначення на підставі укладеного договору Головним управлінням Національної поліції Одеській області саме ФОП Пономарьова надавати такі послуги саме в місті Арциз та місті Ізмаїл Одеської області з урахуванням визначених місць зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу в Одеській області.

Отже, в силу укладеного договору Головним управлінням Національної поліції в Одеській області з ФОП Пономарьовим, ураховуючи умови та предмет договору, лише останній може надавати послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27.

Враховуючи зазначене, територіальними (географічними) межами ринку надання послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) у справі №31-02/2021 є територія Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27.

Так, Головним управлінням Національної поліції в Одеській області з ФОП Пономарьовим укладено договір про надання послуг перевезення транспортних засобів (послуг з транспортування (доставляння) за допомогою спеціалізованого автомобіля-евакуатора (евакуації) транспортних засобів фізичних та/або юридичних осіб, що тимчасово затримані працівниками поліції у випадках, передбачених чинним законодавством України) від 08.01.2020 № 8, який діяв до 31.12.2020. Отже, часовими межами ринку у справі є період з 08.01.2020 по 31.12.2020, протягом якого залишалися сталими структура ринку (сталий склад учасників ринку), співвідношення попиту та пропозиції на ньому.

Відповідно до інформації (вх. № 65-01/325 від 15.02.2021) ФОП Пономарьовим за період з 08.01.2020 по 31.12.2020 надано 767 послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27

Враховуючи те, що послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики ( стоянки) на території Одеської області в радіусі до 1 00 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами до 100км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 відповідно до договору укладеному з Головним управлінням Національної поліції в Одеській області надає лише ФОП Пономарьов, а отже, частка ФОП Пономарьова на зазначеному ринку складає 100%.

Враховуючи те, що послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики ( стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 відповідно до договору, укладеного з Головним управлінням Національної поліції в Одеській області, надає лише ФОП Пономарьов, отже в період дії договору з 08.01.2020 по 31.12.2020 у ФОП Пономарьова на зазначеному ринку відсутні потенційні конкуренти.

ФОП Пономарьов є єдиним суб`єктом господарювання на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27, який надає послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на зазначених територіях. Інші суб`єкти господарювання не мають права надавати такі послуги на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 через відсутність договорів, укладених у порядку, передбаченому передбаченому чинним законодавством України.

Отже, ФОП Пономарьов є суб`єктом господарювання, який здійснює діяльність на ринку надання послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27, а згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» займав монопольне (домінуюче) становище на зазначеному ринку у визначених територіальних (географічних) межах, як такий, що не мав жодного конкурента у період з 08.01.2020 110 31.12.2020.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції», суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним та скасування рішення Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 12.10.2021 року №65/55-р/к по справі №31-02/2021 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладання штрафу.

Відповідно до приписів Закону України «Про захист економічної конкуренції»:

- економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку;

- узгодженими діями є укладення суб`єктами господарювання угод у будь-якій формі, прийняття об`єднаннями рішень у будь-якій формі, а також будь-яка інша погоджена конкурентна поведінка (діяльність, бездіяльність) суб`єктів господарювання (частина перша статті 5); особи, які чинять або мають намір чинити узгоджені дії, є учасниками узгоджених дій (частина третя статті 5);

- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються: встановлення цін чи інших умов придбання або реалізації товарів (пункт 1 частини другої статті 6);

- вчинення антиконкурентних узгоджених дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом (частина четверта статті 6);

- до узгоджених дій, передбачених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 6 цього Закону, якщо такі узгоджені дії: призводять до суттєвого обмеження конкуренції на всьому ринку чи в значній його частині, у тому числі монополізації відповідних ринків; обмежують доступ на ринок інших суб`єктів господарювання; призводять до економічно необґрунтованого підвищення цін або дефіциту товарів (частина друга статті 8);

- зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається, зокрема, встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом (стаття 13).

- порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50).

Отже антиконкурентними діями є, зокрема узгоджені дії, які стосуються встановлення ціни чи інших умов придбання або реалізації товарів, вчинення яких забороняється та тягне за собою настання відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

Згідно з пунктом 2 статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" (далі - Закон №3659) основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону 3659 передбачено, що Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про захист економічної конкуренції", "Про захист від недобросовісної конкуренції", "Про державну допомогу суб`єктам господарювання", цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно з частиною першою статті 23 названого Закону унормовано, що діяльність стосовно виявлення, запобігання та припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, проводиться Антимонопольним комітетом України, його органами та посадовими особами з додержанням процесуальних засад, визначених законодавчими актами України про захист економічної конкуренції.

Відповідно до статті 7 Закону №3659 до повноважень саме Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належать, зокрема:

- розгляд заяв і справ про надання дозволу, надання висновків, попередніх висновків стосовно узгоджених дій, концентрації, проведення досліджень за цими заявами і справами;

- прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами про надання дозволу на узгоджені дії, концентрацію, надання висновків, попередніх висновків стосовно узгоджених дій, концентрації, висновків щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Стаття 19 цього Закону визначає гарантії здійснення повноважень Антимонопольного комітету України.

Відповідно до частини першої статті 40 Господарського кодексу України державний контроль за дотриманням антимонопольно-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом.

За таких обставин АМК є органом, до повноважень якого належить здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення та припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМК не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМК відповідних правових норм. Таку ж правову позицію викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 02.07.2019 зі справи № 910/23000/17.

Отже, до повноважень органів АМК віднесено здійснення розгляду справ про захист економічної конкуренції, встановлення та кваліфікації правопорушення, в тому числі й об`єктивної його сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, АМК, який діяв у межах своїх повноважень, кваліфікував дії ФОП Пономарьова, які полягають у встановленні та застосуванні цін/тарифів за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період 08.01.2020-31.12.2020 без економічного обґрунтування за умови відсутності альтернативних джерел придбання такого товару, що є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50, пункту 1 частини другої статті 13 Закону №2210, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки), шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

У статті 1 Закону № 2210 зазначено, що ринок товару (товарний ринок) - це сфера обороту товару (взаємозамінних товарів), на який протягом певного часу і в межах певної території є попит і пропозиція, а товар - це будь-який предмет господарського обороту, в тому числі продукція, роботи, послуги, документи, що підтверджують зобов`язання та права (зокрема цінній папери).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядження Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 № 49-р (далі -Методика), територіальні (географічні) межі ринку певного товару (товарної групи) визначаються шляхом установлення мінімальної території, за межами якої з точки зору споживача придбання товарів (товарної групи), що належать до групи взаємозамінних товарів (товарної групи), є неможливим або недоцільним.

Тому передумовою для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як надання послуг за цією нормою є наявність або відсутність саме в межах досліджуваного ринку альтернативних джерел придбання послуг, але не наявність або відсутність таких джерел взагалі.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на наведене вище судом першої інстанції встановлені ринок товару і товар.

Що ж до встановлення і доведення фактичних обставин, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону № 2210 підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК є:

- неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;

- недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;

- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пунктів 23 та 32 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правила розгляду справ), затверджених розпорядженням АМК від 19.04.1994 № 5 (в редакції розпорядження АМК від 29.06.1998 № 169-р), зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 06.05.1994 за № 90/299 (далі - Правила), службовцями Комітету, відділення, яким доручено збирання та аналіз доказів, проводяться дії, направлені на всебічне, повне і об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін; у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення.

Згідно із Законом № 2210:

- при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України: збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи (частина друга статті 35);

- доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення (стаття 41).

Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів.

Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право надавати докази та доводити їх достовірність (об`єктивність, стаття 41);

Збір доказів здійснюється Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями незалежно від місцезнаходження доказів.

Отже, при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органами АМК України мають проводиться дії, направлені на всебічне, повне і об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін шляхом збирання і аналізу документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації, що є доказом у справі, та в межах своїх повноважень приймають рішення у справі, в якому наводяться мотиви його прийняття, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення.

Відтак АМК у розгляді кожної справи має дотримуватись обов`язку всебічного, повного і об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи на підставі належних і допустимих доказів. При цьому не є допустимим покладення в основу рішення АМК висновків, які ґрунтуються на певних доказах, без наведення та дослідження цих доказів безпосередньо у справі, що розглядається.

Близька правова позиція щодо обов`язків АМК при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органами висловлена у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 02.02.2021 у справі №910/17891/19, від 15.04.2021 у справі № 910/17929/19, від 01.06.2021 у справі № 910/17310/19.

У контексті наведеного Верховний Суд зазначає, що завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а у гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням судочинства завжди є контроль легальності.

Вказаний висновок ґрунтується також на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 02.07.2019 у справі №910/23000/17, щодо того, що дискреційні повноваження АМК не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу.

У постанові від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17 Велика Палата Верховного Суду наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що АМК має враховувати при ухваленні рішень.

Верховний Суд зазначає, що здійснення системної оцінки та кваліфікації дій (бездіяльності) суб`єкта господарювання, як і уточнення кваліфікації одних і тих самих дій (бездіяльності) суб`єкта господарювання, зокрема в межах приписів пункту 1 частини другої статті 6 вказаного вище Закону, відноситься до виключних (дискреційних) повноважень органів Антимонопольного комітету України.

Таким чином, Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що під час розгляду антиконкурентної справи АМК має з`ясувати обставини, які мають значення для дослідження наявності або відсутності конкретних кваліфікуючих ознак антиконкурентних узгоджених дій. АМК у розгляді кожної справи має дотримуватись обов`язку всебічного, повного і об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи на підставі належних і допустимих доказів. При цьому не є допустимим покладення в основу рішення АМК висновків, які ґрунтуються на певних доказах, без наведення та дослідження цих доказів безпосередньо у справі, що розглядається.

Крім того, на Антимонопольний комітет України або його територіальне відділення, яке є стороною у справі, доводить в суді наявності тих кваліфікуючих ознак антиконкурентних узгоджених дій суб`єкта господарювання, які були йому інкриміновані у Рішенні АМК (яке має містити усі докази, якими обґрунтовуються його висновки) щодо порушення цим суб`єктом законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі об`єктивної сторони правопорушення.

Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У свою чергу господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, зокрема щодо обґрунтованості/доведеності належними та допустимими доказами конкретних кваліфікуючих ознак антиконкурентних узгоджених дій, ураховуючи приписи статей 74-79, 86 ГПК України.

З огляду на завдання та основні засади господарського судочинства, закріплені у статті 2 ГПК України, аналіз норм статей 124, 19 Конституції України, статті 59 Закону дає підстави дійти висновку, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

Під час розгляду даної справи саме в межах доводів апеляційної скарги, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, перевіряючи дії АМК на відповідність законодавству України, суд, не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) АМК, з`ясовує і визначає наявність/відсутність, а відтак доведеність/недоведеність, обґрунтованість/необґрунтованість передбачених статтею 59 Закону підстав для визнання недійсним рішення АМК у частині дій позивача.

Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд також наголошує, що ГПК України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 ГПК України викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Верховний Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Правовий аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що рішення АМК має містити усі докази, якими обґрунтовуються його висновки.

Водночас положення статті 40 Закону № 2210 та пункту 16 названих Правил стосовно прав осіб, які беруть (брали) участь у справі (зокрема, щодо наведення доказів), не обмежують цих осіб у наданні суду доказів, які раніше не були подані ними в процесі розгляду АМК справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду від 21.04.2021 у справі №910/701/17.

Згідно з приписами частин першої та другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Водночас слід враховувати, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.

Доказами, зібраними Відділенням АМК, на яких ґрунтується Рішення № 65/55-р/к доводиться, а запереченнями та поясненнями скаржника не спростовується висновок адміністративної колегії про те, що у діях останнього, які полягали у встановленні та застосовунні останнім цін/тарифів на послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період 08.01.2020-31.12.2020 без економічного обґрунтування за умови відсутності альтернативних джерел придбання такого товару.

Колегія суддів зазначає, що до основних нормативно-правових актів, які регулюють функціонування ринку послуг із транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) належить постанова Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобі в та їх зберігання» (далі- Порядок) та наказ Міністерства в внутрішніх справ України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10.10.2013 № 967/1218/869 «Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках)» (далі - Наказ).

Порядок визначає процедуру тимчасового затримання, зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках та їх повернення. Так, доставлення транспортного засобу на спеціальний майданчик чи стоянку здійснюється "За допомогою спеціальних автомобілів - евакуаторів (надалі по тексту - евакуатор), у тому числі тих, шо належать підприємствам, установам та організаціям, які провадять діяльність, пов`язану з транспортуванням транспортних засобів, і з якими територіальним (у тому числі міжрегіональним) органом Національної поліції укладені в установленому порядку договори.

Повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, що зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за зверненням відповідальної особи, зазначеної в частині першій статті 142 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, або особи, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення правопорушення, при цьому умовами повернення зазначеним особам транспортного засобу є оплата вартості послуг з транспортування та/або зберігання транспортного засобу, а в разі винесення постанови про накладення стягнення у вигляді штрафу - його сплата.

Отже, за транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці справляється обов`язкова плата у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до Наказу розміри плат за транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці стягуються з водіїв, власників (співвласників) тимчасово затриманого транспортного засобу і застосовуються незалежно від форми власності майданчика (стоянки) усіма підприємствами, установами та організаціями, які провадять діяльність, пов`язану із доставлянням та зберіганням транспортних засобів (крім бюджетних установ). Розмір плати визначено без урахування податку на додану вартість, який справляється відповідно до Податкового кодексу України.

Враховуючи зазначені законодавчо закріплені норми, за результатами проведеного дослідження, Відділенням АМК було встановлено, що ФОП Пономарьов при наданні послуг з транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках) застосовує не тільки тарифи, передбачені Наказом, а й додаткові тарифи, які не передбачені Наказом, що в кінцевому випадку призводить для збільшення ціни для споживачів цих послуг (водіїв, власників (співвласників) тимчасово затриманих транспортних засобів.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем при розгляді цієї справи не доведено, що відповідачем при визначенні позивача як суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку відповідних послуг, було неповно з`ясовано чи не доведено обставини, що мали значення для справи та/або неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права тощо. Також позивачем не доведено, що він зазнає значної конкуренції на ринку послуг з боку інших суб`єктів господарювання,

Судом встановлено, що відповідно до інформації, наданої ФОП Пономарьовим (вх. 65-01/2735 від 07.12.2020):

« ... Послуги з перевезення тимчасово затриманих транспортних засобів я надаю відповідно до укладеного з Головним управлінням Національної поліції в Одеській області договору від 08.01.2020 №8. Згідно п.5.2. цього договору, плата за надані послуги розраховується на підставі Наказу МВС України, МЕРІТ та МФ України від 10.10.2013 № 967/1218/869 з урахуванням інфляції. Тарифи наданих послуг визначаються в залежності від ваги транспортного засобу; відстані Ітранспортування, складності послуг/подачі евакуатора, доставки засобу до стоянки, завантаження та розвантаження засобу, часу простою евакуатора ... ».

Між цим, позивачем не було подано відповідачу економічного обґрунтування тарифу із здійсненням розрахунку з вказанням вихідних даних та доказів, які брались в його основу при визначенні суми плати за надані послуги.

Так, відповідно до рахунку від 21.10.2020 № 285 за надані послуги транспортування (мопед Хонда) ФОП Пономарьовим виставлено рахунок на суму 1000 грн.:

600 грн доставка транспортного засобу, 300 грн - подача евакуатора; 100 грн - завантаження/розвантаження транспортного засобу.

При цьому, маса мопеду в середньому становить 75 кг, а отже, при застосуванні тарифів відповідно до Наказу, рахунок за транспортування мав би становити 600 грн. (бе-з ГІДВ), або 720 грн з ПДВ.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивачем нараховано більше, ніж це передбачено Наказом, завдяки застосуванню ФОП Пономарьовим витрат з подавання евакуатора, завантаження, розвантаження транспортного засобу, які він включив до тарифу на послугу з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки), які не передбачені Наказом.

Відповідно до рахунку від 16.10.2020 № 279 за надані послуги транспортування (Опель Вектра) ФОП Пономарьовим виставлено рахунок на суму 1050 грн: 600 грн доставка транспортного засобу; 200 грн - подача евакуатора.

Отже, судом встановлено, що в період з 29.09.2020 по 21.10.2020 відповідно до наданих позивачем актів №№285, 279, 270, 257, 263 величина витрат з подачі евакуатора відрізняється як для мопедів, так і для автомобілів, розмір витрат на завантаження/розвантаження транспортних засобів теж різні, як для мопедів, так і для автомобілів.

Між цим, позивачем не було надано відповідачу обґрунтування різниці тарифів на послуги з перевезення тимчасово затриманих транспортних засобів, не надано пояснення щодо різного складу витрат на надання послуг за актами №№ 285 і 263.

Крім того, позивачем не було надано відповідачу розрахунки вартості його послуг, вартість послуг з транспортування транспортних засобів, які, як вже було зазначено, розраховуються відповідно до кожного окремого випадку.

Так, зокрема: - відповідно до акту № 263 позивачем враховано: доставка 600 грн; завантаження 10 грн; завантаження на платформу 5 грн; фіксування грузу 5 грн; розвантаження 10 грн; демонтаж строп 5 грн; скат з площадки 5 грн.; - відповідно до акту № 285 позивачем враховано: доставка 600 грн; подача евакуатора 300 грн.; сума витрат на виїзді 30 грн; витрати по паливу 269 грн; завантаження 65 грн; фіксування грузу 5 грн; подача евакуатору на дорогу під завантаження 20 грн; Демонтаж тросу 5 грн; трап 5 грн; затягування лебедкою 20 грн; задвижка трапу 5 грн; кріплення вантажу 5 грн; розвантаження 35 грн; демонтаж строп 5 грн; завантаження мопеду 5 грн; засувка трапу 5 грн.

При цьому, відповідно до інформації, яка викладена у листі вх, № 65-01/325 від 15.02.2021, позивачем за період з 08.01.2020 по 31.12.2020 надано 767 послуг з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних Засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що встановлення та застосування ФОП Пономарьовим цін/тарифів за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період з 08.01.2020 по 31.12.2020 без економічного обґрунтування призводило до ущемлення інтересів споживачів (водіїв, власників (співвласників), які сплачують більшу суму, за рахунок додаткових витрат, які не передбачені вищевказаним Наказом, відповідно до якого з умовами договору про надання послуг перевезення транспортних засобів від 08.01.2020 № 8, укладеного ГУ НП в Одеській області з позивачем, розраховується плата за транспортування (даставляння) транспортних засобів, тимчасового затриманих працівниками поліції за допомогою спеціалізованого автомобіля евакуатора (евакуації).

Твердження скаржника про те, що суд першої інстанції не з`ясував чи дійсно ціни на послуги позивача не могли бути встановлені за умов існування значної конкуренції на ринку, натомість суд безпідставно погодився з відповідним твердженням АМКУ, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ФОП Пономарьов встановлював та застосовував ціни/тарифи за послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27 у період 08.01.2020-31.12.2020 без економічного обґрунтування за умови відсутності альтернативних джерел придбання такого товару. Крім того, лише ФОП Пономарьов, в силу укладеного з Головним управлінням Національної поліції в Одеській області договору, ураховуючи умови та предмет договору, може надавати послуги з транспортування тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальні майданчики (стоянки) на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за адресами: місто Арциз, вул. Транспортна, 2-Б та місто Ізмаїл, вул. Михайлівська, 27. Також в період дії договору з 08.01.2020 по 31.12.2020 у ФОП Пономарьова на зазначеному ринку відсутні потенційні конкуренти. ФОП Пономарьов є єдиним суб`єктом господарювання на території Одеської області в радіусі до 100 км від спеціальних майданчиків (стоянок) для тимчасово затриманих транспортних засобів за вказаними адресами.

Щодо доводів скаржника, що суд першої інстанції не надав належної оцінки запереченням позивача щодо розрахунку штрафу, колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною 1 статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції;", органи Антимонопольного комітету України накладають штрафи, зокрема, на юридичних осіб.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за порушення, передбачені пунктами пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року; в якому накладається штраф. У разі наявності незаконно одержаного прибутку, який перевищує десять відсотків зазначеного доходу (виручки), штраф накладається у розмірі, що не перевищує потрійного розміру незаконно одержаного прибутку. Розмір незаконно одержаного прибутку може бути обчислено оціночним шляхом.

Згідно частини 6 статті 52 вказаного Закону рішення про накладення штрафу у розмірах понад чотири тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян приймається виключно Антимонопольним комітетом України, адміністративною колегією Антимонопольного комітету України на їх засіданнях.

Чотири тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян складає 68000 гривень, тобто територіальне відділення Антимонопольного комітету України має право накладати штрафи у розмірі до 68 000 гривень (включно).

Листом від 15.09.2021 №6/н (вх. № 65-01/2479 від 27.09.2021) ФОП Пономарьов надав інформацію щодо розміру доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2020 рфк, який складає 995 000,00 грн.

Згідно з інформацією, наданою Головним управлінням ДПС в Одеській області листом від 14.09.2021 № 22992/5/ І 5-32-24-О 1-20 (вх № 65-01/699-Кі від 29.09.2021) розмір доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2020 рік ФОП Пономарьова склав 995 000 грн.

Отже, за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції зазначеного у пункті 2 резолютивної частини оскаржуваного рішення на ФОП Пономарьова правомірно було накладено штраф у розмірі 66 333 грн.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на інші рішення АМК України в інших справах, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені у них висновки ґрунтуються на конкретних обставинах справи з конкретною доказовою базою та відповідними діями сторін у кожній справі, правовідносини в яких не є подібними та однотипними з правовідносинами у справі, що розглядається.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, скаржник не погоджується з висновками суду попередньої інстанції щодо надання оцінки доказам у справі та вважає, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2210, а також порушено норми процесуального права, а саме приписи статті 236 ГПК України.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки зазначених висновків суду першої інстанції вони не спростовують з огляду на мотиви, викладені у мотивувальній частині цієї постанови та зводяться лише до спроби скаржника додатково встановити фактичні обставини справи та оцінки доказів у ній, та переоцінити вже встановлені обставини у даній справі.

Так, колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції була надана оцінка вагомим і ключовим доводам сторін у справі, якими вони обґрунтовували наявність чи відсутність підстав для задоволення позову. Така оцінка була здійснена судом у відповідності до приписів статті 86 ГПК України, в межах предмету доказування у справі, в сукупності з іншими доказами у справі на підставі встановлених фактичних обставин справи із застосуванням відповідних норм матеріального права.

Сама по собі відповідність дій суб`єктів господарювання цивільному, господарському законодавству не може автоматично свідчити про дотримання ними норм та вимог антимонопольного законодавства. Відзначаючи помилковість даного твердження позивача, суд, поважаючи принцип свободи, як основоположний принцип права, що закріплює легітимну міру свободи поведінки особи, водночас звертає увагу позивача на необхідність, реалізуючи права у сфері господарської діяльності, зважати на прямі законодавчі заборони у відповідних сферах господарських правовідносин, зокрема й ті, що встановлені пунктом 1 статті 50 та пунктом 1 частини 2 статті 13 Закону № 2210 (близький за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19.09.2019 у справі № 910/ 8343/18).

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 10 215 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Пономарьова Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 13 червня 2022 року у справі № 916/3913/21 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 05.10.2022.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська