СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2022 року м. Харків Справа № 922/4675/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Тихий П.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства СТРАХОВА КОМПАНІЯ ЄВРОІНС УКРАЇНА, м. Київ (вх. № 477 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 26 січня 2022 року (повний текст рішення складено 26 січня 2022 року, суддя Лаврова Л.С.) у справі № 922/4675/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОІНС УКРАЇНА", м. Київ,

до Акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "МЕГА-ГАРАНТ", м. Харків,

про стягнення страхового відшкодування в розмірі 59995,00 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОІНС УКРАЇНА" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "МЕГА-ГАРАНТ", в якому просить суд стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 59995,00 грн. в порядку суброгації.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на здійснення ним страхової виплати потерпілому від ДТП, що відбулося 08.09.2020 на перехресті автодороги Київ Харків Довжанський та вул. Краснокутська за участю ТЗ Ford д/н НОМЕР_1 та ТЗ ВАЗ д/н НОМЕР_2 , внаслідок чого відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України Про страхування до нього в порядку суброгації перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до особи, відповідальної за спричинені ДТП збитки, якою відповідно до чинного законодавства є відповідач - страховик цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, яким завдано збитки.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.01.2022 у справі № 922/4675/21 в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що відповідно до положень статей 514, 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до позивача - Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОІНС УКРАЇНА", в межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування, виплаченого потерпілій від ДТП особі за договором страхування наземного транспорту в розмірі 59995 грн. перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну від ДТП шкоду -страховика цивільно-правової відповідальності заподіювача шкоди-Акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "МЕГА-ГАРАНТ" (відповідача), яке полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування)у визначений положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобівстрок, в той час як позивач не довів факт звернення із такою заявою до відповідача.

Позивач Приватне акціонерне товариство СТРАХОВА КОМПАНІЯ ЄВРОІНС УКРАЇНА, м. Київ з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач посилається на нез`ясування судом першої інстанції обставин щодо того, що він у спірних правовідносинах вчасно здійснив волевиявлення, спрямоване на отримання страхового відшкодування від відповідача, оскільки після сплати страхового відшкодування потерпілому, в порядку положень підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 15.02.2021 звернувся до відповідача в межах одного року з дати ДТП, із відповідною заявою, яка отримана останнім 19.02.2021, що відповідно до пункту 36.2 статті 36 вказаного Закону зумовило обов`язок відповідача прийняти рішення про виплату страхового відшкодування до 15.05.2021, проте, ні рішення, ні оплати від відповідача на користь позивача не надійшло. При цьому позивач зазначив, що ним до апеляційної скарги додано доказ направлення вказаної заяви відповідачу та отримання її останнім-копію відповідного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодом Укрпошти 385, який ним не було долучено до позовної заяви через те, що він не отримував відзиву на позов від відповідача, а тому не знав про те, що вказана обставина відповідачем не визнається.

Також скаржник посилається на висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 14.12,21 у справі № 147/66/17, а саме: «з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Відтак, аналізуючи чинне законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2021 для розгляду справи № 922/4675/21 сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тихий П.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.08.22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивачаПриватного акціонерного товариства СТРАХОВА КОМПАНІЯ ЄВРОІНС УКРАЇНА, м. Київ (вх. № 477 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 26 січня 2022 року у справі № 922/4675/21 та ухвалено здійснити її розгляд без повідомлення учасників справи.

Відповідач не скористався передбаченим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 вказаної статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 вересня 2019 року між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОІНС УКРАЇНА" та ОСОБА_1 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту -1000167 (надалі - Договір страхування) Предметом Договору страхування є страхування транспортного засобу Ford д/н НОМЕР_3 (надалі - Застрахований ТЗ).

08 вересня 2020 року о 08 годині 00 хвилин на перехресті автодороги Київ - Харків -Довжанський та вул. Кранокутська відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю Застрахованого ТЗ Ford д/н НОМЕР_3 та ТЗ ВАЗ д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Зазначені обставини підтверджуються Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року. В результаті зазначеної ДТП було пошкоджено Застрахований 13 Ford д/н НОМЕР_3 .

Враховуючи наявність Договору страхування, власник пошкодженого Застрахованого ТЗ звернувся до ПрАТ "СК "ЄВРОІНС УКРАЇНА" з повідомленням про настання страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування. З метою визначення вартості відновлювального ремонту Застрахованого ТЗ Ford д/н НОМЕР_3 проведено огляд ТЗ та ТОВ Сеул-Авто складено Рахунок № , відповідно до якого вартість ремонту пошкодженого ТЗ складає 63 995,00 гривень (без ПДВ). 21.09.2020 р. ПрАТ "СК "ЄВРОІНС УКРАЇНА" складено розрахунок страхового відшкодування та 02.10 2020 р. Страховий акт по справі № 32202/20 на суму 62 595,00 грн. (розмір збитку 63 995,00 грн - франшиза по Договору 1400,00 грн). 02.10.2020 р. ПрАТ "СК "ЄВРОІНС УКРАЇНА" здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок СТО (ТОВ Сеул-Авто) для ремонту Застрахованого ТЗ у розмірі 62 595,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4041 від 02.10.2021 р.

Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП, ОСОБА_2 , була застрахована в АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "МЕГА-ГАРАНТ" згідно з Полісом АР000432110, позивач вказував, що звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування на суму 62 595,00 грн. від 15.02.2021. Оскільки відповідачем не було задоволено вимогу позивача, позивач звернувся з цим позовом до відповідача. Сума, що заявлена позивачем до стягненню на користь ПрАТ СК ЄВРОІНС УКРАЇНА з відповідача складає 59 995,00 грн (сума виплати 62 595,00 грн - франшиза 2 600,00 грн).

Відповідач у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, вказував, що ДТП сталася 08.09.2020, а позивач звернувся з позовом до відповідача лише 23.11.2021, у зв`язку з чим позивачем було пропущено річний строк на звернення із заявою про стягнення страхового відшкодування.

Зазначені обставини стали підставою для звернення з позовом у даній справі.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступні мотиви.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 Цивільного Кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом цієї статті, умовою відповідальності за шкоду,завдану джерелом підвищеної небезпеки є склад правопорушення(спеціальний делікт), який складається з наступних елементів:

1) протиправність поведінки заподіювача шкоди;

2) наявність шкоди у потерпілого;

3) безпосередній причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

За змістом наведеної статті відповідальність за шкоду, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу, для особи, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, настає незалежно від встановлення її вини.

Протиправність поведінки володільця джерела підвищеної небезпеки полягає не в самому факті поводження з таким джерелом, а в завданні шкоди потерпілому через таке поводження (експлуатацію).При цьому для кваліфікації поведінки як протиправної не має істотного значення, чи правомірно заподіювач шкоди здійснював експлуатацію відповідного джерела підвищеної небезпеки, тобто чи порушено правила дорожньо-транспортного руху, оскільки для кваліфікації поведінки заподіювача як протиправної достатнім є сам факт завдання шкоди саме внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 Цивільного кодексу України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Статті 1187, 1188 Цивільного кодексу України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювана, а на іншу вказану у законі особу власника(володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювана.

Так, статтею 1187 Цивільного кодексу України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, положення ст. ст. 1187,1188 Цивільного кодексу України є спеціальними по відношенню до ст. 1166 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Нормами ст. 1166 Цивільного кодексу України встановлено загальне правило відшкодування шкоди: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 статті 11 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 статті 11 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 статті 11 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобівУкраїни джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобівУкраїни передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Оскільки у спірних правовідносинах цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована у відповідача, осатнній є відповідальною особою за завдану внаслідок наведеного ДТП шкоду.

Відповідно до частини третьої статті 988 Цивільного кодексу України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до статті 1 Закону України Про страхування, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтями 512, 514 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України Про страхування, відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика є суброгацією.

За змістом норм статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", у правовідносинах, що ними регулюються відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика за договором майнового страхування. Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий -страхувальник за договором майнового страхування передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак, у силу приписів статі 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене вбачається, що положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів положення щодо права страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ на відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.Такою особою у спірних правовідносинах є позивач.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказана правова позиція щодо суб`єктів звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.21 у справі № 147/66/17 викладено наступні висновки щодо правової природи встановленого 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку на звернення із заявою про отримання страхового відшкодування до страховика особи, винної у спричиненні ДТП та правові наслідки пропуску такого строку.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Відтак, аналізуючи чинне законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Як зазначено вище, спірне ДТП відбулося 08.09.2020.

Разом з тим, як правомірно зазначив суд першої інстанції, позивач в позовній заяві зазначив, що звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування на суму 62595,00 грн 15.02.2021, на підтвердження чого додав копію відповідної заяви вих. 146-юр від 15.02.2021 (а.с. 23), проте матеріали справи не містять доказів звернення позивача із вказаною заявою до відповідача, а саме доказів її вручення або направлення, в тому числі в межах річного строку з дати ДТП.

Разом з цим, відповідач у відзиві на позов вказував, що позивач із заявою про страхове відшкодування в порядку суброгації до нього взагалі не звертався, а звернувся з позовною заявою у цій справі лише 23.11.2021.

В свою чергу, з даною позовною заявою позивач звернувся до суду в листопаді 2021 року, тобто з пропуском річного строку на пред`явлення вимоги про отримання страхового відшкодування в порядку суброгації, за відсутності доказів вчинення після виплати 02.10.20 потерпілому страхового відшкодування будь-яких розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика-заподіювача шкоди-відповідача.

При цьому колегія суддів не приймає в якості доказу звернення позивача до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування додану ним до апеляційної скарги копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодом Укрпошти 385, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачем не надано будь-яких доказів та не наведено доводів, з яких би вбачалось неможливість подання зазначеного документу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника як на причину недолучення вказаної копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на те, що він не отримував відзиву на позов від відповідача, а тому не знав про те, що вказана обставина відповідачем не визнається, з огляду на таке.

Саттями 13, 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(принцип диспозитивності). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Частиною 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач, повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Як зазначено вище, предметом позову у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування, яка обґрунтована переходом до позивача в порядку суброгації права потерпілого від ДТП на отримання відповідного відшкодування, умовою чого є здйснення з його боку ряду активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку в порядку підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Позивач прямо в позовній заяві посилається на обставину звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування від 15.02.2021.

Звернення із заявою передбачає доведення її змісту до адресату шляхом вручення або надсилання.

Отже, обставина вручення або надсилання відповідачу заяви про отримання страхового відшкодування є обставиною, на яку позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, й відповідно обов`язок подання доказів на її підтвердження покладено саме на позивача, безвідносно до того, чи заперечує таку обставину відповідач, і саме на позивача покладено обов`язок в позовній заяві зазначити докази вручення або надсилання відповідної заяви та додати відповідні докази за їх наявності.Проте, всупереч зазначеним нормам, позивач в позовній заяві не зазначив про докази вручення або надсилання наявної у нього копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та не додав їх до позовної заяви.

Крім цього, з наявного у матеріалах справи опису вкладення до цінного листа (а.с. 38) вбачається, що відзив на позов , в якому, як зазначено вище, відповідач заперечив обставину звернення до нього позивача із заявою про страхове відшкодування в порядку суброгації, було завчасно -28.12.2021, тобто майже за місяць до прийняття оскаржуваного рішення, надіслано на адресу позивача: 02099, м. Київ , вул. Литвинського,45-В,офіс 204, яку сам позивач зазначив в позові та в апеляційній скарзі адресою для листування. Доказів ненадходження відповідного поштового відправлення на вказану адресу позивач не надав.

До того ж, додана до апеляційної скарги копія повідомлення про вручення поштового відправлення не містить відомостей про зміст такого відправлення.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення постановлено з дотриманням норм матеріальнго і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч.1 ст. 275, ст. 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства СТРАХОВА КОМПАНІЯ ЄВРОІНС УКРАЇНАзалишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26 січня 2022 року у справі № 922/4675/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя П.В. Тихий