УХВАЛА

17 жовтня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/16076/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Стратієнко Л.В. - головуючий, судді - Вронська Г.О., Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Національного антикорупційного бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Приходько І.В.)

від 21.02.2022,

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Демидова А.М., судді - Владимиренко С.В., Ходаківська І.П.)

від 15.09.2022,

у справі за позовом Національного антикорупційного бюро України

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Брокбізнес"

про стягнення 43 718,62 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року Національне антикорупційне бюро України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" про стягнення 43 718,62 грн, з яких: 4 183,60 грн - страхове відшкодування, 38 698,30 грн - пеня, 836,72 грн - штраф.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач як страховик за договором про закупівлю послуг за державні кошти відмовився від виконання свого обов`язку з виплати страхового відшкодування у зв`язку з настанням у позивача (як страхувальника) страхового випадку, а тому відповідна сума страхового відшкодування та передбачені договором санкції за протиправну поведінку відповідача підлягають стягненню на користь позивача у примусовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022 у справі № 910/16076/21 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "СК "Брокбізнес" на користь НАБУ страхове відшкодування в розмірі 4 183,60 грн, пеню у розмірі 253,77 грн, штраф у розмірі 832,76 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270,00 грн. В іншій частині в позові відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередньої інстанції виходили з того, що розмір майнової шкоди на загальну суму 4 183,60 грн позивачем документально підтверджений та відповідачем не спростований. За таких обставин, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату страхового відшкодування на користь позивача у розмірі 4 183,60 грн, зважаючи на наявність правових підстав та з огляду на доведеність факту настання страхового випадку із застрахованим транспортним засобом. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції зазначив, що обов`язок страховика щодо своєчасної виплати страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням, розрахунок пені за порушення цього грошового зобов`язання не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені та штрафу в межах заявленого періоду, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про часткове задоволення вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 253,77 грн та штрафу у розмірі 832,76 грн, оскільки саме такий розмір неустойки є обґрунтованим та арифметично правильним. При цьому, апеляційним господарським судом зазначено, що допущення місцевим господарським судом технічної описки в належній до стягнення сумі штрафу (зазначення 832,76 грн замість 836,72 грн) за бажанням позивача може бути виправлено в порядку статті 243 Господарського процесуального кодексу України.

04.10.2022 Національне антикорупційне бюро України звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022 у справі №910/16076/21 і просило вказані судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

08.02.2020 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" від 15.01.2020 № 460 - ІХ, згідно з яким, зокрема, змінено підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб ви-раховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у цій справі є стягнення 43 718,62 грн, що значно менше, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент подання позову до суду (227 00,00 грн), а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа №910/16076/21 є малозначною. При цьому, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів, оскільки з часу втрати господарським судом можливості визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству (п. 1 ч. 1 с. 83 ГПК України в редакції до 15.12.2017), Верховним Судом не надавалась оцінка правовідносинам у яких розмір пені, погоджений сторонами у договорі, відрізняється від граничного розміру пені, визначеного Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Суд зауважує, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас, формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Скаржник, вказуючи на фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики не навів обґрунтованих доводів та не надав жодних доказів кількісного та якісного виміру наявності/відсутності питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практик.

Колегія суддів зазначає, що наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки у поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи, отже наведені у касаційній скарзі мотиви не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї зі сторін у справі є зви-чайним передбаченим процесом.

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, Верховний Суд, розглянувши доводи, викладені у касаційній скарзі не вбачає підстав передбачених пп. "а" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України для перегляду у касаційному порядку малозначної справи, а тому дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного за касаційною скаргою скарги Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022 у справі №910/16076/21, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини 3 статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №910/16076/21 за касаційною скаргою Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022.

2. Касаційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022 у справі №910/16076/21 надіслати скаржнику разом з доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді Г. Вронська

В. Студенець