ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2022 р. Справа№ 910/5116/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Зубець Л.П.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022

у справі № 910/5116/21 (суддя: Курдельчук І.Д.)

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) ОСОБА_3 ,

2) ТОВ «ЕКО-БУД-ТРЕЙД»,

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про:

- скасування акту приймання - передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО-БУД-ТРЕЙД» від 22.10.2020 до договору дарування частки у статутному капіталі Товариства від 22.10.2020, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- витребування з володіння ОСОБА_2 частини частки у статутному капіталі Товариства, що становить 45% статутного капіталу Товариства на користь ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_3 не здійснив оплати за договром купівлі-продажу частки у статутному капіталі, чим грубо порушив взяті на себе зобов`язання, а тому наявні правові підстави для витребування такої частки на користь позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО-БУД-ТРЕЙД» про зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/5116/21.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що позивач не навів будь-яких правових підстав, з якими чинне законодавство пов`язує можливість скасування такого правочину як акт приймання-передачі до договору дарування. Зауважив, що суду не подано доказів того, що такий договір дарування є розірваним та/або визнаний недійсним. Наголосив, що позивач не довів обставин, що відповідач є недобросовісним набувачем, був обізнаний про те, що третя особа-1 не розрахувалася за отриману частку та не виконала Договір купівлі-продажу в частині оплати, а тому відсутні підстави для витребування у ОСОБА_2 як добросовісного набувача частки у статутному капіталі Товариства.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21 повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків, не повною мірою дослідив всі обставини справи і, як наслідок, прийняв рішення, яке суперечить нормам матеріального права та підлягає скасуванню. Зокрема скаржник вважає, що у третьої особи 1 залишається невиконаним зобов`язання по оплаті частки за договором купівлі-продажу, яку він повинен оплатити на користь позивача. Зауважує, що на виконання пункту 3.5 договору купівлі-продажу позивач повідомив третю особу 1 про його розірвання в односторонньому порядку та у цьому випадку частка повертається позивачу. Наголошує, що відповідач був обізнаний про набуття права власності на частину в статутному капіталі, яка не була оплачена третьою особою 1, а тому належним способом захисту права власності позивача є вимога саме щодо стягнення (витребування з володіння) з відповідача відповідної частки.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2022, дана апеляційна скарга у справі № 910/5116/21 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Владимиренко С.В., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21; розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21 призначено до розгляду на 15.08.2022; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

05.08.2022 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції вказує на те, що позивач не звертався з претензіями до третьої особи 1 щодо оплати коштів чи повернення йому частки у статутному капіталі Товариства за договором купівлі-продажу до дати укладення договору дарування частки у статутному капіталі ТОВ «ЕКО-БУД-ТРЕЙД». Підкреслює, що спірна частка у статутному капіталі не вибула від позивача поза його волею, а тому відсутні правові підстави для її витребування з володіння відповідача. Зауважив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, шо договір купівлі-продажу є розірваним.

У подальшому розгляд справи відкладався, а склад колегії суддів змінювався.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.10.2022 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники інших учасників справи в судове засідання 03.10.2022 не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи зворотніми повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Копія ухвали Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 про відкладення розгляду справи на 03.10.2022 направлялась на адресу третьої особи 2, однак конверт з копією ухвали повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю (п. 11 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Згідно з пунктом 2 Загальної частини Правил надання послуг поштового зв`язку повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - це повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Системний аналіз ст. 242 ГПК України, п. п. 11, 17, 115, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі №904/2584/19).

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Також Північним апеляційним господарським судом враховано, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвалу від 19.09.2022 було оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 22.09.2022 (http://www.reyestr.court.gov.ua), тобто усі учасники справи, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до реєстру, мали можливість ознайомитися зі змістом вказаної ухвали.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з цим, застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Аліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989) (аналогічне застосування прецедентної практики Європейського суду з прав людини викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 908/98/18; від 13.09.2019 у справі № 904/4105/18).

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів встановила, що учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та третіх осіб, які повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, 02.08.2019 ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу частини частки статутного капіталу Товариства (далі - Договір купівлі-продажу), за умовами пункту 1.1. якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у Договорі купівлі-продажу, передати у власність покупця частину частки в розмірі 45%, що в грошовому виразі складає: 3 150 000 грн (далі - частина частки) від належної продавцю частки в статутному капіталі Товариства, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у Договорі купівлі-продажу, прийняти та оплатити вказану частину частки.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 не виконав обов`язку з оплати частки та порушив умови Договору купівлі-продажу.

В подальшому 22.10.2020 ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдарований) укладено Договір дарування, за умовами пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених Договором дарування, дарувальник зобов`язується передати обдарованому у власність 45% від загального розміру статутного капіталу Товариства, що включають правомочності на управління, отримання прибутку, активів в разі ліквідації та інші правомочності, передбачені законом та статутом, а обдарований зобов`язується прийняти частку статутного капіталу.

22.10.2020 за актом прийому-передачі частки в статутному капіталі Товариства ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку статутного капіталу Товариства у розмірі 3 150 000 грн, що дорівнює 45% статутного капіталу.

На думку позивача вказаний акт підлягає скасуванню, а частка статутного капіталу - витребуванню з володіння відповідача, оскільки, ОСОБА_3 не було здійснено оплату за Договором купівлі-продажу.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість позову.

Також слід зазначити, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/16800/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Жукової Ю.В., третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсохи С.С., ТОВ «ЕКО-БУД-ТРЕЙД», про розірвання Договору купівлі-продажу, визнання недійсними актів та Договору дарування, скасування державної реєстрації, визнання права власності на частку статутного капіталу Товариства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 у справі №910/16800/20, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судовими рішеннями у справі № 910/16800/20 встановлено, зокрема, таке:

- 02.08.2019 ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу, за умовами пункту 1.1. якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у Договорі купівлі-продажу, передати у власність покупця частину частки в розмірі 45%, що в грошовому виразі складає: 3 150 000 грн від належної продавцю частки в статутному капіталі Товариства, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у Договорі купівлі-продажу, прийняти та оплатити вказану частину частки;

- відповідно до пункту 1.3. Договору купівлі-продажу відомості про частину частки продавця у статутному капіталі Товариства, що відчужується: 3 150 000 грн, що становить 45% статутного капіталу Товариства. Належність частки підтверджується статутом Товариства, відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також свідоцтвом про оплату внеску у повному обсязі;

- як визначено у пункті 2.3. Договору купівлі-продажу право власності на частину частки в статутному капіталі Товариства переходить до покупця з моменту державної реєстрації зміни відомостей про склад учасників Товариства. Одночасно з передачею частини частки покупцю переходять усі права та обов`язки, що належали продавцю як учаснику Товариства, в тому числі майнові права на прибуток Товариства за поточний рік;

- 02.08.2019 сторонами підписано додатковий договір до Договору купівлі-продажу, яким збільшено ціну Договору купівлі-продажу та змінено порядок розрахунків за ним, у зв`язку з чим внесено зміни до Договору купівлі-продажу та викладено пункт 2.2. Договору купівлі-продажу в такій редакції:

2.2. За домовленістю Сторін ціна продажу частини частки складає суму в гривнях, що еквівалентна 7 200 000,00 доларів США, які Покупець сплачує Продавцю в гривнях за курсом Національного банку України на день оплати в наступному порядку:

2.2.1. У строк до 31 грудня 2019 року Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю суму в гривнях, яка еквівалентна 3 000 000,00 доларів США по курсу долара США до гривні, встановленого Національним банком України на день оплати;

2.2.2. У строк до 01 червня 2020 року Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю суму в гривнях, яка еквівалентна 4 200 000,00 доларів США по курсу долара США до гривні, встановленого Національним банком України на день оплати.

2.2.3. Зазначену в цьому Договорі ціну продажу Продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для них обставин та повністю його задовольняє;

- відповідно до пункту 4.1. Договору купівлі-продажу він набуває чинності з моменту підписання сторонами. Після укладення Договору купівлі-продажу до статутних документів Товариства повинні бути внесені відповідні зміни, оформлені у встановленому чинним законодавством порядку;

- 02.08.2019 за актом прийому-передачі частки в статутному капіталі Товариства ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 свою частину частки у розмірі 3 150 000 грн, що складає 45% у статутному капіталі Товариства, а ОСОБА_3 прийняв зазначену частину частки шляхом підписання Договору купівлі-продажу;

- 22.10.2020 ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдарований) укладено Договір дарування, за умовами пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених Договором дарування, дарувальник зобов`язується передати обдарованому у власність 45% від загального розміру статутного капіталу Товариства, що включають правомочності на управління, отримання прибутку, активів в разі ліквідації та інші правомочності, передбачені законом та статутом, а обдарований зобов`язується прийняти частку статутного капіталу;

- у пунктах 1.1.1. - 1.1.2. Договору дарування зазначено, що розмір внеску дарувальника до статутного капіталу Товариства у грошовому вираженні становить 3 150 000 грн, та складає 45 % від загального розміру статутного капіталу;

- згідно з пунктом 1.2. Договору дарування право власності у обдарованого на частку статутного капіталу виникає з моменту державної реєстрації зміни учасників товариства;

- з моменту державної реєстрації змін до відомостей про Товариство, пов`язаних зі зміною складу власників, до обдарованого як до правонаступника одночасно переходять усі права і обов`язки попереднього власника - дарувальника, які останній мав щодо Товариства. До обдарованого переходять, у тому числі, але не виключно: право на участь в управлінні товариством, отримання частки прибутку (дивідендів) товариства, активів у разі ліквідації тощо;

- 22.10.2020 за актом прийому-передачі Товариства ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку статутного капіталу Товариства у розмірі 3 150 000 грн, що дорівнює 45% статутного капіталу;

- за своєю правовою природою Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі є договором купівлі-продажу, за яким товаром виступає частина частки у статутному капіталі Товариства, що належала ОСОБА_1 ;

- умовами укладеного ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Договору купівлі-продажу, з урахуванням додаткового договору від 02.08.2019 визначено, що ціну продажу частини частки сторони визначили в додатковому договорі від 02.08.2019 до Договору купівлі-продажу в розмірі 7 200 000 доларів США, яку ОСОБА_3 мав сплатити частинами, а саме: 3 000 000 доларів США у строк до 31 грудня 2019 року та 4 200 000 доларів США у строк до 01 червня 2020 року;

- матеріали справи свідчать про те, що державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи (зміну складу засновників (учасників), тобто включення до їх складу ОСОБА_3 здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В. 05.08.2019 (номер запису 2056184);

- разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази виконання ОСОБА_3 свого зобов`язання щодо здійснення оплати за Договором купівлі-продажу у встановленому ним порядку;

- доказів звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з повідомленням про розірвання укладеного ними Договору купівлі-продажу до матеріалів справи не надано, а відповідно й не доведено факту вчинення передбачених статтею 188 Господарського кодексу України, спрямованих на розірвання договору дій.

- у цій справі покупець отримав товар (частину частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю), але, на переконання позивача, не здійснив оплати;

- вказане свідчить про необхідність застосування у даному випадку частини третьої статті 692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів;

- натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі);

- крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушеного права;

- вказане свідчить про те, що позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання Договору купівлі-продажу частини частки статутного капіталу Товариства з підстав невиконання покупцем умов такого договору в частині оплати, обрав неналежний спосіб захисту його порушеного права;

- враховуючи те, що позовні вимоги про визнання недійсним акта приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства та скасування реєстраційної дії від 05.08.2019 №2056184, вчиненої у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань приватним нотаріусом Жуковою Ю.В. є похідними від вимоги про розірвання Договору купівлі-продажу, а також те, що позивачем не наведено будь-яких правових підстав з якими чинне законодавство пов`язує можливість визнання недійсними правочинів, відсутні підстави для задоволення зазначених позовних вимог;

- також відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним Договору дарування, з підстав його удаваності;

- позивачем не доведено того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 мали умисел укласти інший договір, зокрема, договір купівлі-продажу та приховати такий договір шляхом укладення Договору дарування;

- доказів того, що відповідачі вчинили саме правочин купівлі-продажу частини частки, зокрема, доказів здійснення розрахунків між сторонами у будь-якій формі, до матеріалів справи не надано;

- враховуючи те, що позивачем не доведено існування правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним Договору дарування, то відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог про визнання недійсним акта приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства від 22.10.2020 та скасування реєстраційної дії від 22.10.2020 №020056184, вчиненої у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань приватним нотаріусом Розсохою Є.Є.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій у судових рішеннях у справі №910/16800/20 було встановлено відсутність підстав для розірвання Договору купівлі-продажу, визнання недійсним Договору дарування та задоволення похідних від них вимог.

Так, під час розгляду вищевказаної справи суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що ОСОБА_1 було, зокрема, неправильно обрано спосіб захисту, оскільки ним як продавцем не вимагається виконання обов`язку покупця з оплати.

Разом з тим, як вірно зауважив суд першої інстанції, у даній справі позивач просить суд скасувати акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства від 22.10.2020 до Договору дарування та витребування вказаної частки з володіння ОСОБА_2 .

В основу обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 знову вказує факт не проведення ОСОБА_3 розрахунку за Договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому відповідно до частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу.

Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічна правова позиція сформульована, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

При цьому, такий спосіб захисту як скасування актів прийому-передачі не міститься в переліках способів захисту права, що визначені в ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України, не передбачений він також іншими нормами права. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що такий спосіб захисту був передбачений якимись договірними відносинами між сторонами.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Окрім викладеного, судова колегія зазначає, що спосіб захисту, насамперед, повинен слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу. В даному випадку суд не вбачає, яким чином задоволення позову про скасування актів, з огляду на визнання недійсними угод про розірвання, може відновити права або законні інтереси позивача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про скасування акту приймання - передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО-БУД-ТРЕЙД» від 22.10.2020 до договору дарування частки у статутному капіталі Товариства від 22.10.2020, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Також, позивач зазначив, що на виконання пункту 3.5. Договору купівлі-продажу повідомив ОСОБА_3 про розірвання вказаного правочину в односторонньому порядку, а тому, на думку ОСОБА_1 , частка статутного капіталу Товариства має бути йому повернута.

Так, позивачем подано суду копію листа від 14.06.2021 щодо розірвання договору та повернення частки та копії доказів надсилання вказаного листа на адресу третьої особи-1.

Водночас, суд першої інстанції вірно зауважив, що предметом позову у даній справі є визнання недійсним акту приймання-передачі частки до Договору дарування, а не Договору купівлі-продажу, та витребування майна не у покупця за Договором купівлі-продажу, а у ОСОБА_2 , який є обдарованим за Договором дарування.

При цьому, ні до суду першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивачем не подано доказів того, що Договір дарування є розірваним та/або визнаний недійсним.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги про витребування частки у ОСОБА_2 , колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що позивачем у даній справі не доведено того, що ОСОБА_2 набув частку у статутному капіталі Товариства за рахунок ОСОБА_1 без достатньої правової підстави.

Водночас правовою підставою для набуття відповідачем спірного майна є Договір дарування, який не розірвано та/або не визнано недійсним, тобто правова підстава набуття майна не відпала.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №908/439/18 викладено правову позицію, згідно якої за змістом статті 317 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю), або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, одним з яких є вибуття майна із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вибуття майна із володіння власника або особи, якій власник передав майно у володіння, не з їхньої волі може мати місце коли вчиняється правочин. Такими правочинами є правочини фізичних осіб, вчинені за межами їх дієздатності (статті 221-223, 226 ЦК України), правочини вчинені без дозволу органів опіки і піклування (стаття 224 ЦК України), правочини вчинені під впливом помилки (стаття 229 ЦК України), обману (стаття 230 ЦК України), насильства (стаття 231 ЦК України), правочини вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (статті 232 ЦК України), правочини, вчинені від імені юридичної особи особою, що не мала повноважень діяти від імені юридичної особи та не підтверджені діями юридичної особи про визнання такого правочину (стаття 227 ЦК України).

Волевиявлення власника на передачу майна первісному набувачу має юридичне значення на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, що підтверджує укладення такого договору.

Порушення первісним набувачем умов укладеного договору щодо розрахунку за придбане майно не спростовує наявності волевиявлення власника на вибуття майна від власника до іншої особи, а тому не може бути підставою для задоволення віндикаційного позову в порядку статей 387, 388 ЦК України. Порушення умов укладеного договору купівлі-продажу може бути підставою для захисту порушених прав продавця майна іншими цивільно-правовими способами, які випливають із зобов`язальних правовідносин сторін.

Віндикація застосовується до вимог речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем немає договірних відносин і майно перебуває у власності володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.20016 у справі №6-2407цс15, з яким також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, пункти 57-58). Отже, Верховним Судом передбачалося встановлення фактичних обставин незаконності вибуття майна від власника (попереднє визнання недійсним первісного правочину з відчуження майна від законного власника чи інші способи вибуття майна від власника поза його волею).

У згаданій постанові від 01.08.2019 у справі №908/439/18 Верховний Суд зазначив, що істотне порушення умов договору купівлі-продажу, зокрема, й щодо розрахунку за таке майно, може мати наслідком повернення майна стороною договору, якщо про це прямо зазначено в договорі купівлі-продажу (частина 1 статті 651 ЦК України). За загальним правилом, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору (частина 5 статті 653 ЦК України). Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України).

Отже, законодавцем не передбачено майнової відповідальності третьої особи за наслідком розірвання договору, укладеного сторонами, з підстав порушення сторонами умов його виконання, а вибуття спірного майна від однієї із сторін розірваного договору у передбаченому законом порядку до третьої особи не належить до правових підстав, за яких допускається віндикація майна від добросовісного набувача за статтею 388 ЦК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів того, що відповідач є недобросовісним набувачем, був обізнаний про те, що третя особа-1 не розрахувалася за отриману частку та не виконала Договір купівлі-продажу в частині оплати, а тому відсутні підстави для витребування у ОСОБА_2 як добросовісного набувача майна, а саме частки у статутному капіталі Товариства.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені оскаржуваного рішення судом першої інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи позивача, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків, не повною мірою дослідив всі обставини справи і, як наслідок, прийняв рішення, яке суперечить нормам матеріального права та підлягає скасуванню, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі № 910/5116/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на ОСОБА_1 .

4. Справу № 910/5116/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.10.2022.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.М. Гаврилюк

Л.П. Зубець