ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 Справа № 914/1905/22

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичина - Табак», Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ;

до Відповідача: Фізичної особи-підприємця Каплан Наталії Степанівни , Львівська область, Турківський район, с.Верхнє;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 145547,04грн.

Представники:

Позивача: Грабовецький О.Б. - представник, адвокат (ордер від 18.08.2022р. серія АТ №125717);

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

17.08.2022р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичина - Табак» від 05.08.2022р. вих. №103-01 за позовом до Фізичної особи-підприємця Каплан Наталії Степанівни про стягнення заборгованості; ціна позову: 145547,04грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати товару за Договором поставки від 21.11.2018р. №ЛФТ 18-391.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.08.2022р. у цій справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 13.09.2022р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою суду від 13.09.2022р. у цій справі суд постановив відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 06.10.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua. Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст.42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Позивача в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили. Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, зазначив про неможливість врегулювання спору між Сторонами у добровільному порядку та подання Позивачем всіх доказів, на які покликається як на підставу заявлених позовних вимог.

03.10.2022р. за вх. №20306/22 від Позивача до суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання про розрахунок штрафних санкцій з урахуванням вимог ч.6 ст.232 ГК України та долучення документів. Вказане клопотання оглянуто судом, оголошено та долучено до матеріалів справи.

Також, у судовому засіданні 06.10.2022р. представником Позивача надано Пояснення, згідно яких здійснені Відповідачем платежі на суму 10000грн., 10000грн. та 38000грн. враховано Позивачем при розрахунку суми заборгованості, інший платіж на суму 38000грн. не враховано, оскільки такий здійснено не на реквізити Позивача, і такий платіж не надійшов до Позивача, зобов`язання Відповідача в цій частині не виконано, кошти не зараховані. На вимогу суду в порядку ст.169 ГПК України вказане пояснення подано представником Позивача письмово та після судового засідання зареєстроване в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх. №20714/22.

Відповідач чи представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

03.10.2022р. (вх.№20328/22) Відповідачем на електронну адресу суду надіслано лист, у якому надсилає копії квитанцій про оплату товару і повідомляє, що працювала з Позивачем по передоплаті. Крім того, Відповідач зазначає про неможливість явки в судове засідання з підстав перебування за межами України. Вказаний лист оглянуто судом, оголошено та долучено до матеріалів справи.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 98809,96грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором поставки від 21.11.2018р. №ЛФТ 18-391, а також 14821,49грн. штрафу, 14726,73грн. пені за період з 01.02.2022р. по 01.08.2022р., 1478,08грн. 3% річних за період з 01.02.2022р. по 01.08.2022р. та 15710,78грн. інфляційних втрат за період з лютого по червень 2022р. за порушення порядку і строку здійснення оплати товару за Договором.

В обґрунтування заявленого позову Позивач зазначає, що 21.11.2018р. між Позивачем та Відповідачем укладено Договір поставки №ЛФТ 18-391, за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупцю відповідно до його замовлення (замовлень) Товар, а Покупець зобов`язується прийняти цей Товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах Договору.

Пунктом 3.14. Договору Сторонами передбачено, що право власності на Товар, що постачається, а також ризик його випадкової загибелі та випадкового пошкодження, переходять до Покупця з моменту отримання Товару та підписання уповноваженими представниками Сторін видаткової накладної. Факт поставки Товару підтверджується видатковою накладною, підписаною обома Сторонами.

Оплату отриманої партії Товару Покупець проводить у наступні строки: Тютюнові вироби повинні бути оплачені Постачальнику протягом 7 календарних днів з дати виписки видаткової накладної (п.5.1.1. Договору).

Відповідно до п.п.6.3. та 6.5. Договору за порушення строків розрахунків, передбачених Договором, Покупець виплачує Постачальнику пеню і розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення строку розрахунків. У випадку прострочення платежу понад 5 календарних днів, Покупець сплачує на користь Постачальника одноразовий штраф у розмірі 15% від суми неоплаченого в строк Товару. Сплата такого штрафу здійснюється окремо від сплати пені.

Згідно доводів Позивача станом на 01.01.2022р. розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем становив 84253,02грн., після чого в період з 03.01.2022р. по 24.01.2022р. включно Відповідачем було поставлено та передано у власність Позивача тютюнові вироби н загальну суму 171984,94грн., що в сукупності з існуючою заборгованістю склало суму в розмірі 256237,96грн.

В період з 03.01.2022 р. по 24.01.2022 р. включно Відповідачем частково оплачено наявну заборгованість на загальну суму 157428грн., тобто фактично частково неоплаченими залитись поставки Товару на підставі видаткових накладних №8817 від 17.01.2022р. на суму 81192,88грн., №8931 від 17.01.2022р. на суму 678грн., №13095 від 24.01.2022р. на суму 26939,10грн., що в сукупності становить загальну суму в розмірі 98809,96грн.

При цьому, Позивач зазначає, що зарахування коштів відбувалось в порядку, визначеному п.5.5. Договору, - кошти за поставлений Товар зараховуються на погашення заборгованості відповідно до видаткових накладних за хронологією їх виписки, починаючи з накладної з найбільш ранньою датою.

З метою досудового врегулювання наявного спору щодо оплати заборгованості на адресу Відповідача 30.06.2022р. надіслано претензійного листа № 86-01 від 29.06.2022 р. про оплату заборгованості, яким запропоновано останній провести оплату заборгованості без подальшого застосування штрафних санкцій, що підтверджується описом до цінного листа та накладною №292 від 30.06.2022р., однак, відповіді на претензію на адресу Позивача направлено не було, так само як і не було повідомлено про результати її розгляду.

Підсумовуючи наведене Позивач вказує, що на момент підготовки даної позовної заяви загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем з урахуванням часткової оплати за отриманий товар складає 98809,96грн. і просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 98809,96грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором поставки від 21.11.2018р. №ЛФТ 18-391, а також 14821,49грн. штрафу, 14726,73грн. пені, 1478,08грн. 3% річних та 15710,78грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку здійснення оплати товару за Договором.

Позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, згідно якого судові витрати Позивача складаються із 2481грн. суми сплаченого судового збору.

В судовому засіданні 06.10.2022р. представником Позивача подано Пояснення про те, що здійснені Відповідачем платежі на суму 10000грн., 10000грн. та 38000грн. враховано Позивачем при розрахунку суми заборгованості, інший платіж на суму 38000грн. не враховано, оскільки такий здійснено не на реквізити Позивача, і такий платіж не надійшов до Позивача, зобов`язання Відповідача в цій частині не виконано, кошти не зараховані.

Позиція Відповідача:

Відповідач не скористалась своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

03.10.2022р. (вх.№20328/22) Відповідачем на електронну адресу суду надіслано лист, у якому надсилає копії квитанцій про оплату товару і повідомляє, що працювала з Позивачем по передоплаті. Крім того, Відповідач зазначає про неможливість явки в судове засідання з підстав перебування за межами України. Вказаний лист оглянуто судом, оголошено та долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності повноважного представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів, наведених доводів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

21.11.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Галичина-Табак» (надалі - Позивач, Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Каплан Наталією Степанівною (надалі - Відповідач, Покупець) укладено Договір поставки №ЛФТ 18-391 (надалі - Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) Постачальник зобов`язувався поставити і передати у власність Покупцю відповідно до його замовлення товар, а Покупець зобов`язувався прийняти товар і своєчасно здійснити його оплату на умовах Договору.

Відповідно до п.1.2. Договору найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що є предметом Договору, визначається в видаткових накладних, які оформлюються та підписуються Сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару. Усі накладні є невід`ємними частинами Договору в частині визначення найменування, асортименту, кількості та ціни товару.

Згідно п.1.3. Договору Договір є рамковим. Відвантаження товару здійснюється окремими партіями, погодженими Сторонами упродовж дії Договору на підставі замовлень Покупця. Партією товару вважається товар, зазначений в одній накладній.

Пунктом 3.7. Договору Сторонами встановлено, що доставка товару здійснюється транспортом Постачальника чи іншої особи, яка надає послуги Постачальнику на підставі договору останнім. Постачальник приймає на себе всі витрати по доставці товару Покупцю у випадку, якщо вона здійснюється якщо вона здійснюється транспортом Постачальника чи іншої особи, яка надає послуги Постачальнику на підставі договору з останнім.

Покупець приймає товар за кількістю і якістю у відповідності до вимог чинного законодавства України згідно із супровідними документами Постачальника (п.3.9. Договору).

Відповідно до п.3.14. Договору право власності на товар, що постачається, а також ризик його випадкової загибелі та випадкового пошкодження, переходять до Покупця з моменту отримання товару та підписання уповноваженими представниками Сторін видаткової накладної. Факт поставки товару підтверджується видатковою накладною, підписаною обома Сторонами.

Згідно п.4.1. Договору ціна на товар встановлюється в національній валюті України і визначається у відповідності з ціною, вказаною у прайс-листах Постачальника, які діють на момент виконання постачальником замовлення Покупця і вказується у видаткових накладних з врахуванням ПДВ. Загальна ціна (вартість) даного Договору визначається на підставі фактично поставленого товару згідно видаткових накладних.

Пунктом 5.1. Договору Сторонам встановлено, що оплату отриманої партії товару Покупець проводить у наступні строки: тютюнові вироби повинні бути оплачені Постачальнику протягом семи календарних днів з дати виписки видаткової накладної; алкогольні вироби повинні бути оплачені Постачальнику протягом 14 календарних днів з дати виписки видаткової накладної; інші напої та продукти харчування повинні бути оплачені Постачальнику протягом 14 календарних днів з дати виписки видаткової накладної.

Зобов`язання Покупця по оплаті вартості поставленого товару вважаються виконаними: при безготівкових розрахунках - з моменту зарахування коштів, перерахованих Покупцем на поточний рахунок Постачальника в банківській установі; при готівкових розрахунках - з моменту внесення готівки в касу Постачальника (п.5.4. Договору).

Відповідно до п.5.5. Договору кошти за поставлений товар зараховуються на погашення заборгованості відповідно до видаткових накладних за хронологією їх виписки, починаючи з накладної з найбільш ранньою датою. Якщо по неоплачених, оплачених частково або несвоєчасно оплачених видаткових накладних Постачальником була виставлена претензія, то незалежно від змісту розрахункових (платіжних) документів, в першу чергу покриваються штрафні санкції (пеня, штраф, інфляційні нарахування, 3% річних тощо), а потім основна сума боргу.

Згідно п.6.2. Договору за порушення строків розрахунків, передбачених Договором, Покупець виплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення строку розрахунків.

Згідно п.6.3. Договору у випадку прострочення платежу понад 5 календарних днів, Покупець сплачує на користь Постачальника одноразовий штраф у розмірі 15% від суми неоплаченого в строк товару. Сплата такого штрафу здійснюється окремо від сплати пені.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє протягом одного року, а по відношенню платежів - до повного виконання Покупцем своїх зобов`язань по оплаті отриманого товару. У випадку підписання сторонами нового договору поставки, даний Договір автоматично втрачає силу з дати підписання такого нового договору, за винятком випадків наявності невиконаних Покупцем (п.7.1. Договору).

Відповідно до п.7.2. Договору строк дії Договору автоматично продовжується (пролонговується) на наступний рік (без обмеження кількості таких продовжень)у випадку, якщо не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення чергового строку його дії будь-яка Сторона не повідомить іншу сторону в письмовій формі про свій намір припинити його дію.

Додатком №1 до Договору визначено зразок підписів (довіреність) уповноважених на отримання товару за Договором осіб.

Вказаний Договір та Додаток №1 до нього підписано повноважними представниками, підпис представника Позивача завірено відтиском печатки Позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що станом на 01.01.2022р. у Відповідача існувала заборгованість з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором в розмірі 84253,02грн.

Впродовж періоду з 03.01.2022р. по 24.01.2022р. Позивачем на підставі Видаткових накладних від 03.01.2022р. №971 на суму 2350,80грн., від 03.01.2022р. №972 на суму 60824,16грн., від 17.01.2022р. №8817 на суму 81192,88грн., від 17.01.2022р. №8931 на суму 678грн., від 24.01.2022р. №13095 на суму 26939,10грн. Позивачем поставлено, а Відповідачем прийнято товар за Договором на суму 171984,94грн.

В той же час, Позивач вказує, що Відповідачем впродовж періоду з 04.01.2022р. по 24.01.2022р. згідно Платіжних доручень від 04.01.2022р. №@2PL596696 на суму 8253грн., від 04.01.2022р. №@2PL421311 на суму 30000грн., від 04.01.2022р. №@2PL421311 на суму 46000грн., від 17.01.2022р. №@2PL536634 на суму 38000грн., від 17.01.2022р. №@2PL440955 на суму 10000грн., від 18.01.2022р. №@2PL004130 на суму 5175грн. та від 24.01.2022р. №@2PL843373 на суму 10000грн. Сплачено на користь Позивача 157428грн., внаслідок чого утворився борг з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором на суму 98809,96грн.

Позивач зазначає, що ним здійснено зарахування здійснених Відповідачем оплат в порядку, передбаченому п.5.5. Договору в рахунок оплати видаткових накладних з найдавнішою датою, внаслідок чого неоплаченими залишились Видаткові накладні від 17.01.2022р. №8931 на суму 678грн., від 24.01.2022р. №13095 на суму 26939,10грн. та частково Видаткова накладна від 17.01.2022р. №8817 на суму 71192,86грн.

З метою досудового врегулювання спору Позивач 30.06.2022р. звертався до Відповідача претензією від 29.06.2022р. вих. №86-01 із вимогою про сплату боргу в семиденний строк з дня отримання претензії. Відповідачем вказану претензію залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем претензії Позивача в матеріалах справи відсутні, станом на час проведення судового засідання з розгляду спору по суті Учасниками справи суду не заявлені та не подані.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 98809,96грн. суми основного боргу за Договором, а також 14821,49грн. штрафу, 14726,73грн. пені за період з 01.02.2022р. по 01.08.2022р., 1478,08грн. 3% річних за період з 01.02.2022р. по 01.08.2022р. та 15710,78грн. інфляційних втрат за період з лютого по червень 2022р. за порушення порядку і строку здійснення оплати товару за Договором.

Згідно п.п.1, 3 ч.1 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19.09.2019р. у справі №924/831/17.

Верховний Суд у справі №924/1022/17 (постанова від 06.11.2019р.) констатує, що встановивши наявність порушеного права заявника, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення його до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч.2 ст.180 ГК України).

Згідно ч.7 ст.180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.590 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як передбачено ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020р. у справі №910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Аналізуючи твердження та подані на їх підтвердження докази Позивачем і ненадання жодних доказів на їх спростування Відповідачем, керуючись наведеним критерієм доказування, суд доходить висновку, що зазначені вище докази, надані Позивачем, відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують наведені Позивачем обставини щодо укладення між Сторонами Договору, здійснення на його підставі господарських операцій поставки, неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором, внаслідок чого станом на час проведення судового засідання з розгляду спору по суті утворився борг з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором в розмірі 98809,96грн.

Відтак право Позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним, а позовні вимоги про стягнення 98809,96грн. суми основної заборгованості за Договором є мотивованими та обґрунтованими.

При цьому суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується здійснення Відповідачем додаткової оплати за поставлений згідно Договору товар на загальну суму 38000грн., оскільки подана в обґрунтування наведеного копія платіжного документу не є належним чином завірена, відтак не може братися судом до уваги; при цьому не містить необхідних реквізитів в обґрунтування здійсненого платежа саме на користь Позивача, в тому числі рахунку.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 14821,49грн. штрафу, 14726,73грн. пені за період з 01.02.2022р. по 01.08.2022р. суд зазначає.

Згідно п.6.2. Договору за порушення строків розрахунків, передбачених Договором, Покупець виплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення строку розрахунків.

Згідно п.6.3. Договору у випадку прострочення платежу понад 5 календарних днів, Покупець сплачує на користь Постачальника одноразовий штраф у розмірі 15% від суми неоплаченого в строк товару. Сплата такого штрафу здійснюється окремо від сплати пені.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 та ч.1 ст.218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч.1 і 2 ст.551 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією (ч.ч.6, 7 ст.231 ГК України).

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, приписами ч.2 ст.343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд також зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема в пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що згідно ч.5 ст.254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що одночасне стягнення зі сторони, яка порушила господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції, оскільки вони є формами неустойки та видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 09.02.2018р. у справі №911/2813/17, від 22.03.2018р. у справі №911/1357/17, від 25.05.2018р. у справі №922/1720/17, а також 02.04.2019р. у справі №917/194/18.

При цьому суд зазначає, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення Позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок Позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного Позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 02.03.2018 у справі №927/467/17, від 21.05.2018р. справа №904/10198/15, від 22.01.2019 справа №905/305/18, від 28.01.2019 справа №922/3782/17, від 14.02.2019 справа №922/1019/18, від 05.03.2019 справа №910/1389/18, від 27.05.2019 справа №910/20107/17.

Перевіривши правильність розрахунку пені, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування, розміру заборгованості з врахуванням приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки оплати поставленого за Договором товару та приписів ч.6ст.232 ГК України. Відтак, сума пені за заявлений Позивачем до стягнення період становить 14037,57грн., штрафу 14821,49грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 14821,49грн. штрафу є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю, позовні вимоги стягнення з Відповідача на користь Позивача 14726,73грн. пені є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення 14037,57грн. В решті в позові в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 1478,08грн. 3% річних за період з 01.02.2022р. по 01.08.2022р. та 15710,78грн. інфляційних втрат за період з лютого по червень 2022р. суд зазначає наступне.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду (постанов від 11.04.2018 справа №758/1303/15-ц).

Окрім того, суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

Перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявлений Позивачем період з врахуванням встановлених судом обставин, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування, розміру заборгованості з врахуванням приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки з оплати поставленого за Договором товару. Відтак, сума 3% річних за заявлений Позивачем період становить 1478,09грн., інфляційних втрат 16516,24грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача 1478,08грн. трьох відсотків річних та 15710,78грн. інфляційних втрат є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог.

При цьому суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а станом на момент вирішення спору по суті заяв про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача суми 3% річних та інфляційних втрат Позивачем не подавалось і не заявлялось, в матеріалах справи така заява відсутня.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей") для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує "баланс ймовірностей". У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов. Аналогічний підхід навів Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доведеність належними, достатніми, допустимими, достовірними та вірогідними доказами факту укладення між Сторонами Договору та здійснення Позивачем господарських операцій поставки товару Відповідачу, порушення Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань щодо повної та своєчасної сплати поставленого йому товару, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо такої несплати, перевіривши розрахунок суми позовних вимог, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 98809,96грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі; позовні вимоги про стягнення 14726,73грн. пені є частково мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення частково шляхом стягнення 14037,57грн. пені; позовні вимоги про стягнення 1478,08грн. 3% річних та 15710,78грн. інфляційних втрат є мотивованими і обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог. В решті в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року для працездатних осіб в розмірі 2481 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2481грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжні доручення від 18.08.2022р. №23145 на суму 2270грн. та від 10.08.2022р. №4019 на суму 211грн. про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2481грн. Оригінал вказаних Платіжних доручень є додатком №1 до позовної заяви.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2481грн., недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 2481грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 2469,25грн. судового збору, в решті судові витрати Позивача зі сплати судового збору покласти на Позивача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.42, п. 1, 3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76-79, 80, 81, 86, 123, 126, 129, 165, 205, 216, 222, 231, 235, 236, 238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218, 229, 231, 232 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 547, 549, 551, 610-612, 627, 629, 632, 651, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Каплан Наталії Степанівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичина-Табак» (76006, Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, вул.Максимовича, буд.8; ідентифікаційний код: 36497264) 98809,96грн. суми основного боргу, 14821,49грн. штрафу, 14037,57грн. пені, 1478,08грн. 3% річних, 15710,78грн. інфляційних втрат та 2469,25грн. судового збору.

3. В решті в позові відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 11.10.2022р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.