РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.10.2022Справа № 910/6865/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оіл Південь" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 22 374,76 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Оіл Південь" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця) 22 374,76 грн штрафу за перевищення терміну доставки вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок порушення відповідачем терміну доставки вантажу за залізничною накладною від 4 грудня 2021 року № 0403556 у прямому міжнародному залізничному сполученні позивач, як одержувач вантажу, нарахував Залізниці неустойку у вищезазначеному розмірі на підставі Угоди про міжнародні вантажні сполучення від 1 листопада 1951 року зі змінами та доповненнями (далі - Угода).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 8 серпня 2022 року вищенаведену позовну заяву Товариства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/6865/22 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

1 вересня 2022 року через загальний відділ канцелярії суду надійшов відзив Залізниці на позовну заяву від 31 серпня 2022 року, в якому відповідач заперечив проти задоволення вимог позивача, посилаючись на те, що перевищення терміну доставки склало 9 діб, а не 10, як зазначив позивач. Також Залізниця вказала, що Товариство надало невірний розрахунок з неустойки, оскільки її сума розрахована із загальної провізної плати всіх перевізників, а не тільки провізної плати Залізниці. За розрахунком відповідача, обґрунтований розмір неустойки становить 19 632,06 грн.

Крім того, 1 вересня 2022 року відповідач подав клопотання про зменшення розміру неустойки від 31 серпня 2022 року, посилаючись на введення воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Жодних інших заяв по суті справи або клопотань сторонами не подано.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи подання учасниками справи заяв по суті спору, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, в яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

4 грудня 2021 року зі станції Буганяй (Литовська Республіка, 126302) до станції призначення Одеса-Застава 1 (Україна, 405101) Залізниці на адресу Товариства були відправлені вагони №№ 53304978, 51251429 з вантажем - бензин моторний. Вказане перевезення оформлено залізничною накладною № 0403556 та здійснювалося у міжнародному сполученні.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Товариство посилалося на те, що отримало повідомлення про прибуття вантажу лише 24 грудня 2021 року, тобто прострочення доставки вантажу склало 10 діб.

За приписами статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, є частиною національного цивільного законодавства України.

Згідно з параграфом 3 статті 14 Угоди укладання договору перевезення підтверджується накладною.

Відповідно до параграфів 2, 3 статті 24 Угоди строк доставки вантажу визначається виходячи з наступних норм: для контейнерів - 1 доба на кожні розпочаті 150 км; для інших відправлень - 1 доба на кожні розпочаті 200 км. Строк доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

За умовами параграфів 5, 7 статті 24 Угоди перебіг строку доставки вантажу розпочинається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі отримувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповна доба вважається повною.

Строк доставки вважається дотриманим, якщо вантаж прибув на станцію призначення до спливу строку доставки і перевізник повідомляє отримувача про прибуття вантажу і можливість передачі вантажу в розпорядження отримувача. Порядок повідомлення отримувача визначається національним законодавством, що діє в місці видачі вантажу.

Згідно з пунктами 1, 2 "Правил видачі вантажів", затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року № 644 (далі - Правила), про прибуття вантажу на станцію призначення залізниця зобов`язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу, але не пізніше 12-ї години наступного дня, із зазначенням найменування та кількості вантажу, а також роду й кількості вагонів (контейнерів). Порядок і способи повідомлення встановлюються начальником станції спільно з одержувачем. Одержувач письмово повідомляє начальнику станції прізвища працівників, відповідальних за приймання в узгодженому порядку повідомлень, і номери телефонів (факсів) та адреси електронної пошти, за якими надаються повідомлення. В окремих випадках повідомлення може здійснюватися шляхом вивішування оголошень у товарній конторі або через посильних тощо. Реєстрація повідомлень про прибуття і подавання вагонів здійснюється станцією в електронному або паперовому вигляді. Реєстрація повідомлень про час подавання вагонів під навантаження або вивантаження у паперовому вигляді здійснюється у книзі повідомлень за встановленою формою (додаток 7 до Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року № 113, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 15 березня 1999 року за № 165/3458).

Пунктом 5 Правил передбачено, що про прибуття на станцію призначення вантажу, що перебуває під митним контролем, станція зобов`язана встановленим порядком повідомити одержувача і митний орган, у регіоні діяльності якого розташована станція.

Зі змісту вказаної накладної вбачається, що станція прибуття Одеса-Застава 1 перебуває під митним контролем, що підтверджується відбитком штемпеля Енергетичної митниці ДФС від 24 грудня 2021 року.

Разом із тим, відповідач не надав жодних належних доказів, які б підтверджували здійснення ним повідомлення 23 грудня 2021 року Товариства про прибуття вантажу.

Тому, враховуючи максимальні допустимі терміни повідомлення про прибуття вантажу, передбачені пунктом 1 Правил, та відсутність у матеріалах справи інших доказів, суд дійшов висновку про те, що позивач був повідомлений про прибуття вказаного вантажу 24 грудня 2021 року.

Оскільки днем фактичного укладення між сторонами договору перевезення є 4 грудня 2021 року, термін доставки вантажу розпочався 5 грудня 2021 року та складав 10 діб, що розрахований шляхом ділення загальної відстані доставки вантажу - 1 762 км на кожні розпочаті 200 км та додавання однієї доби на операції, пов`язані з відправленням вантажу (1 762/200)+1).

Проте з матеріалів справи вбачається, що зазначені вагони за накладною № 0403556 прибули на станцію Одеса-Застава 1 лише 23 грудня 2021 року, що підтверджується відміткою в графі 27 накладної. З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що Товариство було повідомлено про прибуття вантажу 24 грудня 2021 року.

Оскільки фактичний термін доставки склав 20 діб, а нормативний - 10 діб, тому відповідач прострочив доставку вантажу на 10 діб.

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

У частині 1 статті 19 ГПК України встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Суд зазначає, що Угода передбачає обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору.

Пропуск строків давності є підставою для відхилення позовних вимог (параграф 4 статті 48 Угоди).

Відповідно до параграфа 1 статті 46 Угоди право на пред`явлення претензії до перевізника належить відправнику та отримувачу.

Як встановлено судом, 19 січня 2022 року позивач звернувся до відповідача із претензією від 18 січня 2022 року № Пр-ОП-31, в якій просив останнього розглянути вказану претензію та перерахувати на рахунок позивача відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки в розмірі 22 374,76 грн.

Параграфом 2 статті 47 Угоди передбачено момент виникнення права на пред`явлення претензії та позову, за умовами якого право пред`явлення претензії та позову про відшкодування за недостачу, пошкодження (псування) вантажу, а також за перевищення строку доставки, виникає з дня видачі вантажу одержувачеві.

Параграфом 1 статті 47 Угоди визначено умови, за дотримання яких може пред`являтися відповідний позов. Так, відповідно до положень даного параграфу позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого була пред`явлена претензія. Право пред`явлення позову на підставі цієї Угоди належить тій особі, яка має право пред`явити претензію перевізнику.

За приписами параграфу 3 статті 47 Угоди позов може бути пред`явлений, якщо перевізник не дав відповіді на претензію в строк, встановлений на розгляд претензії, або якщо протягом строку на розгляд претензії перевізник повідомив особі, яка звернулася із претензією, про відхилення претензії повністю або частково.

З системного тлумачення змісту статті 47 Угоди вбачається, що право на звернення із позовом виникає у особи при одночасній наявності умов, які передбачені усіма трьома параграфами даної статті.

У свою чергу параграфом 7 статті 46 Угоди передбачено, що перевізник зобов`язаний у 180-денний строк з дня отримання претензії розглянути її та надати на неї відповідь, і при повному чи частковому визнанні претензії сплатити особі, що звернулася з претензією, належну до сплати суму.

Позови до перевізника на підставі цієї Угоди про перевищення терміну доставки вантажу пред`являються протягом 2 місяців. Вказаний терміни обчислюються з моменту виникнення права подання позову, встановленого у параграфі 2 статті 47 Угоди. День початку перебігу строку давності не включається. Пред`явлення претензії, оформленої згідно із статтею 46 цієї Угоди, зупиняє перебіг строків давності, передбачених у параграфі 1 вказаної статті. Перебіг терміну давності триває з того дня, коли перевізник повідомив особі, яка подала претензію, про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення строку, встановленого у параграфі 7 статті 46 Угоди.

Враховуючи те, що Товариство звернулося до Залізниці 19 січня 2022 року з відповідною претензією, відповідач у встановлений термін відповіді на вказану претензію не надав і Товариство звернулося з даним позовом 28 липня 2022 року, тому суд дійшов висновку про те, що у Товариства виникло право на подачу такого позову.

Відповідно до параграфу 5 статті 14 Угоди кожен наступний перевізник, приймаючи до перевезення вантаж разом із накладною, вступає тим самим у договір перевезення та приймає на себе обов`язки, які з нього виникають.

Згідно з параграфами 1, 2 статті 45 Угоди (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо перевізником не було дотримано терміну доставки вантажу, обчисленого відповідно до статті 24 "Термін доставки вантажу", перевізник сплачує відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки.

Розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення терміну доставки, та величини (тривалості) перевищення строку доставки, що розраховується як відношення перевищення терміну доставки (на добах) до загального строку доставки, а саме: 6 % провізної плати при перевищенні терміну доставки не більше однієї десятої загального строку доставки; 18 % провізної плати за перевищення терміну доставки більше однієї десятої, але не понад три десяті загального терміну доставки; 30% провізної плати при перевищенні терміну доставки понад три десятих загального терміну доставки.

Враховуючи вищевикладене, ставка спірної неустойки складає 30 % (10 / 10 = 1).

Разом із тим обома сторонами визначено вірну відсоткову ставку неустойки.

У той же час, суд перевірив розрахунок позивача та вважає його необґрунтованим, оскільки, позовні вимоги заявлені саме до Залізниці, а отже базою нарахування штрафу відповідно до параграфу 2 статті 46 Угоди (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) є провізна плата саме Залізниці, а не загальна провізна плата всіх перевізників, на яку нараховував штраф позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року в справі № 910/17063/19.

Як вбачається з графи 51 спірної накладної, розмір провізної плати Залізниці становить 65 440,20 грн.

За перерахунком суду, обґрунтований розмір неустойки становить 19 632,06 грн (65 440,20 грн х 30%).

У зв`язку з цим, суд погоджується з розрахунком, який був наданий відповідачем, тому дана вимога Товариства є обґрунтованою лише в частині вказаної суми.

Враховуючи викладене, у задоволенні 2 742,70 грн слід відмовити.

Також відповідачем подано клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій до 0 грн.

Судом встановлено, що Угода не містить відповідних положень щодо зменшення розміру неустойки. У той же час, згідно зі статтею 5 Угоди за відсутності відповідних положень у цій угоді застосовується національне законодавство тієї сторони, в якій правомочна особа реалізує свої права.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе її зменшення.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

При цьому, вирішуючи таке питання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом із цим, наявність у кредитора можливості стягувати надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити для нього непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Враховуючи правове значення неустойки, а також те, що відповідач віднесений до Переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83, в умовах воєнного стану, суд дійшов висновку, що об`єктивним є зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки на 50 % від обґрунтованої суми неустойки, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 9 816,03 грн. Таке зменшення суд першої інстанції вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, яке запобігатиме настанню для них негативних наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оіл Південь" (65005, місто Одеса, вулиця Степова, будинок 23/25; ідентифікаційний код 43177272) 9 816 (дев`ять тисяч вісімсот шістнадцять) грн 03 коп. неустойки та 2 176 (дві тисячі сто сімдесят шість) грн 88 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 17 жовтня 2022 року

СуддяЄ.В. Павленко