РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022Справа № 910/5279/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна»

про стягнення 94 778, 54 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Банк Фамільний» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 94 778, 54 грн, з яких: 85 170, 49 грн - основний борг, 4 106, 85 грн - пеня, 490, 02 грн - 3 % річних та 5 011, 18 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 170/3475 про приймання та перерахування платежів від 07.09.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний» - залишено без руху. Встановлено Приватному акціонерному товариству «Банк Фамільний» строк для усунення недоліків позовної заяви.

18.07.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від Приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (надіслана засобами поштового зв`язку - 15.07.2022).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, зокрема повідомлено, що відповідач протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі може подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

22.08.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому підтверджує наявність заборгованості перед позивачем за договором № 170/3475 про приймання та перерахування платежів від 07.09.2018, однак зазначає, що у зв`язку з введенням воєнного стану України, а також з огляду на те, що кінцевим бенефіціарним власником відповідача, що має непрямий вирішальний вплив є громадянка росії ОСОБА_1 , 11.04.2022 керівником Подільської окружної прокуратури м. Києва було винесено постанову про арешт майна, яким накладено повний арешт на всі банківські рахунки відповідача. Також, відповідач посилається на постанову Правління НБУ від 04.03.2022 № 36, якою внесено зміни до Постанови Правління НБУ від 24.02.2022 № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», відповідно до якої зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів російської федерації/республіки білорусь, за рахунками осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти російської федерації/республіки білорусь. Тож, на думку відповідача, з урахування вказаних обставин, строк виконання ним своїх зобов`язань за договором не настав, оскільки відповідно до умов договору виконання зобов`язання відкладається на термін дії обставин форс-мажору.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2018 між Приватним акціонерним товариством «Банк Фамільний» (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» (далі - замовник) укладено договір № 170/3475 про приймання та перерахування платежів, умовами якого передбачено, що замовник доручає, а банк зобов`язується за винагороду забезпечити приймання та перерахування прийнятих від платників коштів на користь замовника із здійсненням обробки платежів у порядку, передбаченому цим договором.

Відповідно до п. 3.2. договору (в редакції договору про внесення змін від 05.05.2021) платежі здійснюються платниками із зазначенням ідентифікатору платника через ППП та зараховуються на відкритий у банку транзитний рахунок, призначений для розрахунків з замовником, а звідти - єдиними сумами, у відповідності до п. 5.1. договору, - на рахунок замовника НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», код за .

Якщо замовник має намір змінити реквізити банківського рахунку для прийому платежів, що буде відкритий в іншому обслуговуючому замовника банку, він повинен письмово повідомити банк про зміну реквізитів з наданням їх за 5 (п`ять) робочих днів до такої зміни.

Згідно п. 5.3. договору (в редакції договору про внесення змін від 05.05.2021), за надання послуг відповідно до п. 2.1. договору банк отримує винагороду (не є об`єктом оподаткування ПДВ згідно ст. 196.1.5. Податкового кодексу України), в розмірі:

А. 1,5 % від суми платежів, прийнятих в готівковій формі за кожну добу;

Б. 3 % від суми платежів, прийнятих в безготівковій формі за кожну добу.

Винагорода банку виплачується замовником на підставі рахунку-фактури, який банк надсилає замовнику: в електронному вигляді для погодження - не пізніше 5-го робочого дня місяця, наступного за звітним на адресу , в паперовому вигляді, - разом з актом наданих послуг (додаток 1) у двох екземплярах не пізніше 5-го робочого дня після погодження суми винагороди на адресу, зазначену у розділі 11 договору.

Не пізніше, ніж через 7 (сім) робочих днів після отримання акту замовник повертає на адресу банку підписаний екземпляр акту та перераховує банку в цей же термін винагороду. Остаточні розрахунки між сторонами за звітний місяць мають бути проведені не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що за порушення строків розрахунків сторін, які встановлені в розділі 5 договору, сторона, яка прострочила виконання зобов`язання, виплачує іншій стороні пеню за кожний день прострочення в розмірі 0,1 % від несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Сплата пені не звільняє сторону від виконання своїх обов`язків за договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору були надані послуги у лютому 2022 на загальну суму 85 170, 49 грн, а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актом виконаних робіт № 02 від 28.02.2022, які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (Електронний підпис), а також виставленим рахунком на оплату від 28.02.2022.

Проте, відповідач за надані послуги не розрахувався, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» утворилась заборгованість у розмірі 85 170, 49 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує зобов`язання щодо оплати наданих послуг, зокрема погашення заборгованості у розмірі 85 170, 49 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 106, 85 грн - пеню за період з 06.04.2022 по 14.06.2022, 490, 02 грн - 3 % річних за період з 06.04.2022 по 14.06.2022 та 5 011, 18 грн - інфляційнх втрат за період з 06.04.2022 по 14.06.2022.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором належним чином, надав передбачені договором послуги у лютому 2022 на загальну суму 85 170, 49 грн, а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актом виконаних робіт № 02 від 28.02.2022, які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств (Електронний підпис), а також виставленим рахунком на оплату від 28.02.2022.

Проте, відповідач за надані послуги не розрахувався, доказів зворотного суду не надав, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» утворилась заборгованість у розмірі 85 170, 49 грн.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву, відповідач підтверджує наявність заборгованості перед позивачем за договором № 170/3475 про приймання та перерахування платежів від 07.09.2018 у сумі 85 170, 49 грн, проте вважає, що строк виконання ним своїх зобов`язань за договором не настав, оскільки відповідно до умов договору виконання зобов`язання відкладається на термін дії обставин форс-мажору.

Так, відповідач зазначає, що у зв`язку з введенням 24.02.2022 воєнного стану в Україні, а також з огляду на те, що кінцевим бенефіціарним власником відповідача, що має непрямий вирішальний вплив є громадянка росії ОСОБА_1 , 11.04.2022 керівником Подільської окружної прокуратури м. Києва було винесено постанову про арешт майна, яким накладено повний арешт на всі банківські рахунки відповідача.

Також, відповідач посилається на постанову Правління НБУ від 04.03.2022 № 36, якою внесено зміни до Постанови Правління НБУ від 24.02.2022 № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», відповідно до якої зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів російської федерації/республіки білорусь, за рахунками осіб, кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти російської федерації/республіки білорусь, крім переказу коштів (за виключенням коштів у російських рублях та білоруських рублях) з таких рахунків на спеціальний рахунок Національного банку України для збору коштів на підтримку Збройних Сил України та/або на рахунки Кабінету Міністрів України, міністерств та інших державних органів України.

Тож, відповідач зазначає, що з 04.03.2022 року обслуговуючи банки не виконують платіжні доручення відповідача на підставі того, що кінцевий бенефіціарний власник Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» - громадянка росії.

Проте, суд не погоджується з такими твердження відповідача, з огляду на положення п. 6.7. договору.

Так, відповідно до п. 6.7. договору сторони звільняються від відповідальності за часткове, повне невиконания або неналежне виконания зобов`язань за цим договором у разі, якщо невиконання або неналежне виконания зобов`язань є наслідком дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин, які Сторони не могли ні передбачити, ні запобігти розумними силами (обставини форс-мажору), а саме: пожежі, повені, землетрусу, страйку, масових безпорядків, заколоту, війни, або дій органів державної влади і управління, та інших обставин, що роблять неможливим виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань, і якщо такі обставини безпосередньо вплинули на виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за Договором. Сторона, що не може виконати зобов`язання за Договором, повинна негайно, але не пізніше ніж через 3 три календарних дні після настання обставини форс-мажору, письмово повідомити про це іншу Сторону. У разі настання обставин форс-мажору підчас дії даного Договору, виконания зобов язань за даним Договором відкладається на термін дії обставин форс-мажору.

Судом враховано, що запровадження в Україні воєнного стану з 24.02.2022 є загальновідомою обставиною, проте сторонами у договорі чітко визначено обов`язок сторони, яка не може виконати зобов`язання за Договором повідомити про це іншу сторону не пізніше ніж через 3 три календарних дні після настання обставини форс-мажору.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідачем позивача про настання обставин форс-мажору з наданням відповідних доказів, зокрема постанови Подільської окружної прокуратури м. Києва про накладення арешту на майно відповідача.

За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 5.3. договору визначено, що не пізніше, ніж через 7 (сім) робочих днів після отримання акту замовник повертає на адресу банку підписаний ексземпляр акту та перераховує банку в цей же термін винагороду.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, приймаючи до уваги п. 5.3. договору та приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний був оплатити надані послуги не пізніше, ніж через 7 (сім) робочих днів дня підписання акту, тож як вбачається з матеріалів справи акт виконаних робіт № 02 від 28.02.2022 був отриманий відповідачем 25.03.2022 та підписаний 29.03.2022, тобто строк оплати настав 07.04.2022 та, починаючи з 08.04.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № 170/3475 про приймання та перерахування платежів від 07.09.2018 і положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 85 170, 49 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 106, 85 грн - пеню за період з 06.04.2022 по 14.06.2022, 490, 02 грн - 3 % річних за період з 06.04.2022 по 14.06.2022 та 5 011, 18 грн - інфляційнх втрат за період з 06.04.2022 по 14.06.2022.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що за порушення строків розрахунків сторін, які встановлені в розділі 5 договору, сторона, яка прострочила виконання зобов`язання, виплачує іншій стороні пеню за кожний день прострочення в розмірі 0,1 % від несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Сплата пені не звільняє сторону від виконання своїх обов`язків за договором.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду нарахування пені та, відповідно, у розмірі пені заявленої до стягнення, оскільки як встановлено судом вище, за актом виконаних робіт № 02 від 28.02.2022 строк оплати настав 07.04.2022 та, починаючи з 08.04.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тож, за розрахунком суду обгрунтованою до стягнення є сума пені у розмірі 4 013, 51 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 08.04.2022 по 14.06.2022, а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 490, 02 грн - 3 % річних за період з 06.04.2022 по 14.06.2022 та 5 011, 18 грн - інфляційнх втрат за період з 06.04.2022 по 14.06.2022, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що позивачем допущено помилку у визначенні періоду та відповідно розміру нарахування 3% річних, при цьому розмір інфляційних втрат визначений позивачем вірно.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3% річних у розмірі 476, 02 грн яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 08.04.2022 по 14.06.2022 та сума інфляційних втрат у розмірі 5 011, 18 грн за період з 08.04.2022 по 14.06.2022, а тому вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокард-Україна» (вул. Фрунзе, буд. 134-А, м. Київ, 04073, ідентифікаційний код - 24597296) на користь Приватного акціонерного товариства «Банк Фамільний» (пр-т Голосіївський, 26-А, м. Київ, 03039, ідентифікаційний код - 20042839) 85 170 (вісімдесят п`ять тисяч сто сімдесят) грн 49 коп. - заборгованості, 4 013 (чотири тисячі тринадцять) грн 51 коп. - пені, 476 (чотириста сімдесят шість) грн 02 коп. - 3 % річних, 5 011 (п`ять тисяч одинадцять) грн 18 коп. - інфляційних втрат та 2 478 (дві тисячі чотириста сімдесят вісім) грн 19 коп. - судового збору.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков