РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.09.2022Справа № 910/5827/22
за позовом Публічного акціонерного товариства "Науково-технічний комплекс "Електронприлад"

до Державного підприємства "Завод 410 ЦА"

про стягнення 950 066,42 грн

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Токарєва К.К.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Науково-технічний комплекс "Електронприлад" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором №309/20 на поставку продукції від 21.12.2020 у розмірі 141 850,05 грн, яка складається з 112 129,57 грн - суми основного боргу, 25 176,93 грн - інфляційних втрат та 4 543,55 грн - 3% річних; та стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором №356/21 від 26.08.2021 у розмірі 808 216,37 грн, яка складається з 645 997,50 грн - суми основного боргу, 11 821,75 грн - пені, 45 219,83 грн - штрафу, 94 080,29 грн - інфляційних втрат, 11 097,00 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 17.08.2022.

12.08.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Підготовче засідання 17.08.2022 не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді Зеленіної Н.І. у відпустці.

18.08.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 22.08.2022 призначено підготовче засідання на 31.08.2022.

Протокольною ухвалою суду від 31.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.09.2022.

У судовому засіданні 28.09.2022 суд заслухав вступне слово представника відповідача; представник позивача у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засідання був належним чином повідомлений.

Суд дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представника відповідача, як щодо дослідження доказів, так і по суті заперечень проти позовних вимог.

28.09.2022 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.12.2020 між ПАТ "НТК "Електронприлад" (постачальник) та ДП "Завод 410 ЦА" (замовник) було укладено договір №309/20 на поставку продукції (далі - договір №309/20), відповідно до умов якого постачальник на виконання державного оборонного замовлення МО України на 2020-2021 роки зобов`язується поставити замовнику, а замовник - прийняти і оплатити наступну продукцію: бортовий аварійно-експлуатаційний реєстратор польотної інформації БУР-4-1-05 (8И5.582.017-05); блок перезапису інформації БПИ-4Т (8И3.065.015) з комплектом джгутів 8И4.079.196.

Найменування, кількість продукції, що постачається та її орієнтовна вартість, визначається специфікацією до договору, яка є невід`ємною частиною договору (п. 1.2 договору №309/20).

Відповідно до п. 3.1 договору №309/20, орієнтовна вартість продукції, зазначеної у специфікації до договору на момент укладення договору, складає 1 264 401,74 грн, у тому числі ПДВ 20% - 210 733,62 грн.

Згідно п. 4.1 договору №309/20, замовник здійснює розрахунки з постачальником шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок постачальника наступним порядком: попередня оплата за продукцію у розмірі 80% від її орієнтовної вартості здійснюється протягом 10-ти банківських днів на підставі виставленого постачальником рахунку. У випадку несвоєчасного отримання грошових коштів, терміни поставки продукції переносяться на період затримки платежу. Кінцевий розрахунок за продукцію здійснюється за договірною ціною, згідно протоколу погодження договірної ціни на продукцію, протягом 2 банківських днів з дня повідомлення постачальником замовника про готовність до відвантаження продукції. Для проведення кінцевого розрахунку, до рахунку-фактури додаються: видаткова накладна, акт приймання-передачі продукції, посвідчення 2493 ВП МО України при прийняття робіт та протокол погодження договірної ціни на продукцію.

Пунктом 10.1 договору №309/20 передбачено, що цей договір набирає чинності з дати підписання і діє до 31.05.2021, але до повного виконання умов договору.

Окрім того, 26.08.2021 між ПАТ "НТК "Електронприлад" (постачальник) та ДП "Завод 410 ЦА" (замовник) було укладено договір №356/21 на поставку продукції (далі - договір №356/21), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується виготовити і поставити, а замовник сплатити й прийняти комплектуючі вироби, згідно специфікації: бортовий аварійно-експлуатаційний реєстратор польотної інформації у кількості 1 шт. вартістю 1 129 906,00 грн; та блок перезапису інформації БПИ-4Т з комплектом джгутів у кількості 1 шт. вартістю 162 089,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору №356/21, договірна ціна за одиницю продукції, яка поставляється за даним договором, вказана у специфікації - п. 1.1 договору №356/21.

Згідно п. 4.2 договору №356/21, загальна сума договору становить 1 291 995,00 грн, в. т.ч. ДВ - 215 332,50 грн.

Пунктом 5.1 договору №356/21 передбачено, що розрахунки між замовником і постачальником за продукцію, яка поставляється за цим договором, проводяться шляхом перерахунку авансу в розмірі 50% від вартості договору.

Відповідно до п. 5.2 договору №356/21, аванс в розмірі 50% перераховується замовником по рахунку постачальника протягом 10 днів з дати підписання даного договору.

Згідно п. 5.3 договору №356/21, кінцевий розрахунок 50% перераховується замовником за 10 банківських днів до запланованої дати поставки продукції постачальником.

Відповідно до п. 12.1 договору №356/21, даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.03.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у відповідача наявна заборгованість за поставлений товар, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач заперечує проти позову в частині стягнення штрафних санкцій та зазначає, що свої договірні зобов`язання не виконало в повному обсязі з підстав, що не залежать від відповідача, а тому на думку відповідача є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

За приписами ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 692, 693 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором,- у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

На виконання умов договору №309/20, позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 1 228 230,00 грн, що підтверджується посвідченням №8 від 16.02.2022, накладною №3/21 від 17.02.2021, та актом приймання-передачі продукції №1 від 18.02.2021.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №126 від 22.02.2021 на суму 248 909,48 грн.

Відповідачем було частково оплачено отриману продукцію за цим договором на загальну суму 1 116 100,43 грн, згідно платіжних доручень №56 від 06.01.2021 на суму 316 100,43 грн, №448 від 16.02.2021 на суму 500 000,00 грн, №900 від 24.05.2021 на суму 300 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками.

На виконання умов договору №356/21, позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 1 291 995,00 грн, що підтверджується накладною №51/21 від 20.12.2021 та довіреністю №1247 від 20.12.2021 на прийняття матеріальних цінностей.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру №167 від 27.08.2021 на суму 1 291 995,00 грн.

Відповідачем було частково оплачено отриману продукцію за договором №356/21 на загальну суму 645 997,50 грн, згідно платіжних доручень №859 від 15.09.2021 на суму 300 000 грн, №2334 від 20.12.2021 на суму 345 997,50 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками.

Позивачем направлялася претензія на адресу відповідача №183 від 17.02.2022 (направлена 18.02.2022, вручено 21.02.2022) з вимогою оплатити наявну заборгованість.

25.04.2022 позивач повторно направив на адресу відповідача претензію №20/272 від 22.04.2022, яка була отримана відповідачем 29.04.2022.

Відповідач направив позивачу відповідь на претензію за вих. №8-653 від 07.06.2022, у якій відповідач повідомив позивача про неможливість проведення розрахунків за спірними договорами.

За наведених обставин суд зазначає, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором №302/20 та договором №356/21, не здійснив оплату продукції у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 112 129,57 грн за договором №302/20 та у розмірі 645 997,50 грн за договором №356/21, факт існування якої належним чином доведений та відповідачем не спростований.

Таким чином, належних та достатніх доказів відповідно до ст. 76, 77 ГПК України на підтвердження сплати відповідачем заборгованості за отриману продукції за спірними договорами у заявленому розмірі до матеріалів справи не додано, а відтак вимоги в частині стягнення суми основного боргу за договорами підлягають задоволенню.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення 25 176,93 грн - інфляційних втрат та 4 543,55 грн - 3% річних за договором №309/20, та 94 080,29 грн - інфляційних втрат та 11 097,00 грн - 3% річних за договором №356/21.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого позивачем періоду, та встановлено, що наданий розрахунок є арифметично правильним та обґрунтованим, а відтак вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено до стягнення штраф у розмірі 45 219,83 грн та пеню у розмірі 11 821,75 грн за договором №356/21.

Згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 9.2 договору №356/21, у разі порушення строків кінцевого розрахунку, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,01% від вартості неоплаченої в строк продукції за кожний день прострочення. За прострочення понад 30-ти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу суд дійшов висновку, що розмір штрафу та пені є обґрунтованим та арифметично правильним.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що у зв`язку із запровадженням заходів направлених на попередження виникнення та поширення COVID-19 наказом підприємства №415 від 29.10.2021 на підприємстві було оголошено простій з 01.11.2021 по 09.12.2021. Окрім того, у зв`язку з введенням воєнного стану наказом підприємства №45 від 24.02.2022 на підприємстві оголошено простій з 24.02.2022, який триває на даний час. При цьому, відповідач посилається на лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану на території України. З огляду на зазначене, відповідач вважає що наявні підстави для звільнення його від відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Окрім того, у відзив на позовну заяву відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з ст. 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №910/9765/18.

Суд зазначає, що строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №309/20 настав у лютому 2021 року, а за договором №356/21 у грудні 2021 року, з огляду на що суд критично оцінює доводи відповідача стосовно того, що він звільняється від відповідальності у зв`язку з форс-мажорними обставинами, якими у 2021 році була гостра респіраторна хвороба COVID-19, а у 2022 році - воєнний стан.

Відповідно до п. 8.1, 8.3 договору №309/20 сторони звільняться від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін і безпосередньо вплинули на виконання договору. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються ТПП або іншим компетентним органом, що засвідчує існування даних обставин. Аналогічні положення наведене у п. 8.1, 8.2 та 8.7 договору №356/21.

На час укладення договору №356/21 від 26.08.2021 на території України вже було запроваджено карантин, що свідчить про безпідставність доводів відповідача щодо впливу форс-мажорних обставин на виконання умов договору.

Окрім того, строк оплати за спірними договорами настав до того, як було введено воєнний стан на території України.

Щодо посилань відповідача на лист Торгово-промислової палати України за вих. №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 19.08.2022 по справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

У постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 вказано, що статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Суд зазначає, що відповідачем не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження повідомлення позивача, відповідно до умов укладених договорів, про вплив обставин непереборної сили на можливість відповідача виконати умови договорів, а відтак суд відхиляє зазначені вище твердження відповідача як безпідставні.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18.

Водночас, враховуючи початок військової агресії РФ, оголошення у зв`язку з цим простою з 24.02.2022 на Державному підприємстві "Завод 410 ЦА", що свідчить про припинення виробництва на підприємстві і, як наслідок, відсутність надходження грошових коштів, віднесення відповідача до Переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2004 року № 1734, в умовах воєнного стану, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, суд дійшов висновку зменшити розмір пені та штрафу, який підлягає стягненню з відповідача на 90 %.

Зробивши перерахунок штрафу та пені з урахування зменшення їх розміру на 90%, суд дійшов висновку, що підлягає стягненню з відповідача штраф у розмірі 4 521,98 грн та пеня у розмірі 1 182,18 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат суд зазначає, що ці компенсаційні нарахування є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, тобто вони не є мірою відповідальності (штрафними санкціями, передбаченими статті 230 ГК України), а тому на них не поширюються положення ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Посилання відповідача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року №902/417/18 не беруться судом до уваги, так як у цій постанові досліджувалося питання зменшення відсотків річних, як визначені у більшому розмірі (40 %), ніж передбачені у статті 625 ЦК України. Також суд звертає увагу на те, що у вказаній постанові Верховний Суд не вказував на можливість суду самостійно та/або за клопотанням сторони зменшувати інфляційні нарахування.

Враховуючи вищевикладене, клопотання позивача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню.

Як встановлено ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Науково-технічний комплекс "Електронприлад" - задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (03151, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, буд. 94, код ЄДРПОУ - 01128297) на користь Публічного акціонерного товариства "Науково-технічний комплекс "Електронприлад" (04116, м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, буд. 27/29, код ЄДРПОУ - 14312134) 112 129 (сто дванадцять тисяч сто двадцять дев`ять) грн 57 коп. - суми основного боргу за договором №309/20, 645 997 (шістсот сорок п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) грн 50 коп. - суми основного боргу за договором №356/21, 4 521 (чотири тисячі п`ятсот двадцять одна) грн 98 коп. - штрафу, 1 182 (одна тисяча сто вісімдесят дві) грн 18 коп. - пені, 119 257 (сто дев`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят сім) грн 22 коп. - інфляційних втрат, 15 640 (п`ятнадцять тисяч шістсот сорок) грн 55 коп. - 3% річних та 14 251 (чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят одна) грн - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 12.10.2022.

Суддя Н.І. Зеленіна