ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 Справа № 914/1028/22

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м.Київ, в особі Львівського обласного відділення АТ «Ощадбанк», Львівська область, м.Львів;

до Відповідача: ОСОБА_1 , Львівська область, м.Львів;

про: стягнення заборгованості по орендній платі та відшкодування вартості устаткування

ціна позову: 25619,64грн.

Представники:

Позивача: Харабара Н.І. представник (довіреність від 10.07.2020р. б/н);

Відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

24.05.2022р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Львівського обласного управління АТ Ощадбанк від 19.05.2022р. вих. №111.41.2/14463/2022-13/ВИХ (вх. №1138) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по орендній платі та відшкодування вартості устаткування; ціна позову: 25619,64грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань зі сплати орендної плати та повернення устаткування за Договором на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства від 01.02.2017р. №33/17/1.

Господарським судом в порядку ч.ч.6,7 ст.176 ГПК України 26.05.2022р. вчинено запит вих. №914/1028/22/1/22 до Відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання головного управління Державної міграційної служби у Львівській області та Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи Відповідача ОСОБА_1 .

17.06.2022р. за вх.№12934/22 від Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надійшла відповідь на вказаний запит від 03.06.2022р. вих. №36-вих-34534, з якої вбачається, що зареєстрованим місцем проживання Відповідача ОСОБА_1 станом на 03.06.2022р. є адреса: АДРЕСА_1 .

05.07.2022р. на адресу суду від Відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання головного управління Державної міграційної служби у Львівській області за вх. №14254/22 надійшла відповідь на вказаний запит, з якої вбачається, що зареєстрованим місцем проживання Відповідача ОСОБА_1 з 30.03.2013р. є адреса: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.07.2022р. у цій справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; клопотання Позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження задоволити; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 02.08.2022р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.08.2022р. у цій справі суд постановив відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 16.08.2022р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.08.2022р. у цій справі суд постановив заяву Акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Львівського обласного управління АТ Ощадбанк про зменшення позовних вимог у справі №914/1028/22 (вх. від 29.07.2022р. 2398/22) залишити без розгляду; відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 06.09.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою суду від 06.09.2022р. у цій справі постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 27.09.2022р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою суду від 27.09.2022р. у цій справі судом постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 06.10.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст.42, 46 ГПК України, як підтвердила представник Позивача в судовому засіданні, їй відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору з обґрунтуванням підстав до задоволення позову, зазначила про неможливість врегулювання спору між Сторонами у добровільному порядку та подання Позивачем всіх доказів, на які покликається як на підставу заявлених позовних вимог.

29.09.2022р. за вх. №20059/22 Позивачем надіслано на електронну адресу суду Пояснення від 28.09.2022р. вих. №111.41.2/30098/2022-13/ВИХ, у яких наводить свої доводи та міркування з приводу заявлених позовних вимог і просить суд задоволити позов у повному обсязі. Вказані пояснення оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Також суд зазначає, що 15.08.2022р. за вх. №2584/22 Позивачем подано до суду заяву від 11.08.2022р. вих. №111.41.2/24584/2022-13/ВИХ про часткову відмову від позовних вимог у справі №914/1028/22, у якій відмовляється від позову в частині позовних вимог про відшкодування збитків за втрату устаткування за Договором №33/17/1 в розмірі 7407,14грн. і, станом на 10.08.2022р., підтримує позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 14300грн. заборгованості за орендною платою, 1134,59грн. пені за несплату орендних платежів за період з 01.05.2021р. по 31.10.2021р., 429грн. 3% річних від простроченої суми за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. та 2348,91грн. інфляційних втрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно із п.п.1, 2 ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.п.1, 3, 4 ч.5 ст.13 ГПК України).

Приписами п.п.2, 3 ч.1 ст.42 ГПК України встановлено, що учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З врахуванням наведеного суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2020р. у справі №43/122, що учасник справи, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право участь в судовому процесі та подання письмових заяв по суті спору. Таке право реалізується учасником справи протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Пунктом 7 резолютивної частини ухвали Господарського суду Львівської області від 06.07.2022р. про відкриття провадження у цій справі судом постановлено Відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали, відповідно до ст.165 ГПК України надати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду); одночасно надіслати (надати) Позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази такого надіслання (надання) надати суду.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ухвалу Господарського суду Львівської області від 06.07.2022р. про відкриття провадження у даній справі надіслано судом 08.07.2022р. на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: АДРЕСА_2 (адреса зазначена Позивачем у позовній заяві), однак, 13.08.2022р. повернуто відділенням поштового зв`язку за закінченням встановленого терміну зберігання, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №472 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

17.08.2022р. поштовий конверт із вказаною ухвалою суду повернувся до суду та зареєстрований в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх. №17306/22.

Ухвалу суду від 02.08.2022р. у цій справі надіслано судом 02.08.2022р. на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: 79020, Львівська область, м.Львів, вул.Бальзака, буд.25, кв.52 (адреса зазначена Позивачем у позовній заяві), однак, 05.09.2022р. повернуто відділенням поштового зв`язку за закінченням встановленого терміну зберігання, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №106 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

06.09.2022р поштовий конверт із вказаною ухвалою повернувся до суду та зареєстрований в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх.№18453/22.

Ухвалу суду від 16.08.2022р. у цій справі надіслано судом 22.08.2022р. на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: 79020, Львівська область, м.Львів, вул.Бальзака, буд.25, кв.52 (адреса зазначена Позивачем у позовній заяві), однак, 26.09.2022р. повернуто відділенням пошитого зв`язку за закінченням встановленого терміну зберігання, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №890 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

28.09.2022р. поштовий конверт із вказаною ухвалою повернувся до суду та зареєстрований в системі електронного документообігу суду (КП «ДСС») за вх.№19963/22.

Ухвалу суду від 06.09.2022р. у цій справі надіслано судом 08.09.2022р. на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: 79020, Львівська область, м.Львів, вул.Бальзака, буд.25, кв.52 (адреса зазначена Позивачем у позовній заяві), однак, 09.09.2022р. не вручено під час доставки: інші причини, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №790 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

Ухвалу суду від 27.09.2022р. у цій справі надіслано судом 29.09.2022р. на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: 79020, Львівська область, м.Львів, вул.Бальзака, буд.25, кв.52 (адреса зазначена Позивачем у позовній заяві), однак, 03.10.2022р. не вручено під час доставки, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №140 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

Згідно ч.ч.3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №800/547/17(П/9901/87/18) (провадження№11-268заі18), а також Верховного Суду від 27.11.2019р. у справі №913/879/17, від 21.05.2020р. у справі№10/249-10/19, від 15.06.2020р. у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021р. у справі №911/3142/19, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція 1950 року) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

У свою чергу, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Зокрема, «право на публічний розгляд», передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає право на «усне слухання». І це право було б позбавлене смислу, якби сторона у справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана до суду таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Порушенням права на справедливий суд визнавався судовий розгляд без повідомлення особи за її відомим місцем проживання (п.97 та інші рішення у справі «Schmidt v. Latvia» від 27.04.2017р.). У § 87 у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01) Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. «Ruiz-Mateos v. Spain», рішення від 23 червня 1993 року, серія A, № 262, с. 25, параграф 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands», рішення від 27 жовтня 1993 року, серія A, № 274, с. 19, параграф 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, параграф 38).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15.05.2008р. у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Як видно із зазначеного вище, дотримання процесуального механізму належного повідомлення учасників справи є необхідною і важливою умовою для забезпечення та реалізації завдань та принципів правосуддя.

Судові рішення, пов`язані з рухом цієї справи надсилались судом на адресу Відповідача (зокрема ухвали від 06.07.2022, 02.08.2022, від 16.08.2022, від 06.09.2022 та від 27.09.2022 у цій справі), а також були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

Також суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновків про повідомлення Відповідача про відкриття провадження у справі, а також про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті у встановлені чинним процесуальним Законом порядку та спосіб, а також надання Учасникам справи достатньо часу для реалізації ними процесуальних прав передбачених ГПК України. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2018р. у справі №910/33054/15.

Разом з цим, судом враховується, що за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що рішенням Вищої ради правосуддя від 01.04.2021р. №763/0/15-21 «Про надання уніфікованих рекомендацій для судів усіх інстанцій та юрисдикцій щодо безпечної роботи в умовах карантину» вирішено рекомендувати судам усіх інстанцій та юрисдикцій застосовувати у діяльності уніфіковані рекомендації щодо безпечної роботи в умовах карантину, що додаються.

Пунктом 4 уніфікованих рекомендацій щодо безпечної роботи в умовах карантину встановлено довести до відома учасників судових процесів можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами. При цьому відкладення розгляду справи можливе лише у крайньому разі, лише коли його проведення з використанням електронних засобів зв`язку неможливе через процедурні та технічні причини.

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення Учасників справи про дату, час та місце розгляду спору по суті суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності повноважного представника Відповідача за наявними у справі документами.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 14300грн. заборгованості зі сплати орендної плати за користування Устаткуванням за Договором на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства від 01.02.2017р. №33/17/1, 1134,59грн. пені за період з 01.05.2021р. по 31.10.2021р., 429грн. 3% річних за період 01.05.2021р. по 30.04.2022р., 2348,91грн. інфляційних витрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. за прострочення сплати орендної плати, а також 7407,14грн. збитків в розмірі вартості устаткування за Договором.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що 01.02.2017р. між Позивачем та Відповідачем укладено Договір на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства №33/17/1, за умовами якого Позивачем передано Відповідачу в оренду Устаткування та надано послуги з проведення платежів і розрахунків за операціями, здійсненими з використанням Спеціального платіжного засобу відповідної платіжної системи під час оплати товарів, робіт та/або послуг в Торгівельних точках Торговця.

Відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання зі сплати орендної плати за користування Устаткуванням за період з 28.02.2017р. по 30.04.2021р. в розмірі 14300грн.

За порушення порядку та строку здійснення оплати орендної плати за користування Устаткуванням за Договором Позивачем нараховано Відповідачу 1134,59грн. пені за період з 01.05.2021р. по 31.10.2021р., 429грн. 3% річних за період 01.05.2021р. по 30.04.2022р., 2348,91грн. інфляційних витрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. за прострочення сплати орендної плати.

Крім того, Позивач просить суд стягнути з Відповідача 7407,14грн. збитків в розмірі вартості Устаткування у зв`язку із неповерненням такого Позивачу.

15.08.2022р. за вх.№2584/22 Позивачем подано до суду заяву від 11.08.2022р. вих. №111.41.2/24584/2022-13/ВИХ про часткову відмову від позовних вимог у справі №914/1028/22, у якій відмовляється від позову в частині позовних вимог про відшкодування збитків за втрату устаткування за Договором №33/17/1 в розмірі 7407,14грн. і, станом на 10.08.2022р., підтримує позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 14300грн. заборгованості за орендною платою, 1134,59грн. пені за несплату орендних платежів за період з 01.05.2021р. по 31.10.2021р., 429грн. 3% річних від простроченої суми за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. та 2348,91грн. інфляційних втрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р.

В обґрунтування поданої заяви Позивач зазначає, що 20.07.2022 у відділення Банку невстановленою особою повернуто Устаткування (Р08-термінал/Ingenico iCT220 (GPRS), яке за Договором №33/17/1 від 01.02.2017р. передано у тимчасове користування Відповідачу. Устаткування знаходиться в працездатному стані, придатному для експлуатації згідно п.2.3. та 3.2.30 Договору. З наведеного Позивач підсумовує, що станом на час складення заяви вимога Банку в частині стягнення з Відповідача збитків за втрату устаткування за Договором №33/17/1 від 01.02.2017р. відпала.

У поданих 29.09.2022р. за вх. №20059/22 Поясненнях від 28.09.2022р. вих. №111.41.2/30098/2022-13/ВИХ Позивач зазначає, що згідно п.7.5 Договору на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства орендна плата сплачується з урахуванням умов та розміру, згідно п.7.4 в безготівковому порядку на поточний рахунок Банку, зазначений в Розділі 14 «Юридичні адреси та реквізити сторін» до цього договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів від дня отримання оригіналурахунку, виставленого Банком.

Рахунки надавалися Відповідачу наручно або відправлялися АТ «Укрпошта» звичайним поштовим відправленням. Оплата Відповідачем повинна була проведена протягом п`яти днів від дня отримання оригіналу рахунку. Разом з цим, Відповідач користувалася POS-терміналом і була обізнана про суму оплати, яку мала здійснити, оскільки жодного разу не зверталася до Банку із претензією про неодержання рахунків.

Крім цього, ч.2 ст.762 ЦК України передбачено, що плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, Позивач звертає увагу на те, що рахунок або рахунок-фактура, що за своїми функціями є тотожними документами, за своїм призначенням не відповідають ознакам первинного документа, оскільки ними не фіксується будь яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а вони мають лише інформаційний характер. Рахунок є розрахунковим документом, який містить тільки платіжні реквізити на які потрібно перерахувати кошти.

У п.18.6 постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №915/641/19 зазначено, що «за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити. на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги. тобто, носить інформаційний характер.

Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України. а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар.». Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №910/32579/15, від22.05.2018р. у справі №923/712/17, від 21.01.2019р. у справі №925/2028/15, від02.07.2019р. у справі №918/537/18, від 29.08.2019р. у справі №905/2245/17, від26.02.2020р. у справі №915/400/18.

Таким чином Позивачем для визначення моменту виникнення у Відповідача обов`язку щодо оплати наданих Позивачем послуг, останній керувався загальними положеннями цивільного законодавства України та умовами Договору. Згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач вказує на те, що 29.03.2021р. Банком направлено Претензію Відповідачу про сплату заборгованості за орендну плату в термін до 03.04.2021р. Дана Претензія повернулась до Банку 30.04.2021р. із відміткою за закінченням терміну зберігання (копії листа та поштового конверта додані). Відтак, починаючи з 01.05.2021р. слід відраховувати початок строку прострочення оплати орендної плати.

При цьому Позивач акцентує, що згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зазначених постановах Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі №355/385/17, від 18.03.2020.р у справі №456/2946/17 зазначено, що «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків. встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 5.12 Договору встановлено, що у випадку порушення торговцем строків орендної плати, Банк має право вимагати сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми заборгованості за кожний день порушення.

З наведеного Позивач підсумовує, що Банком на підставі вказаних положень Договору нараховано Відповідачу пеню за несплату орендних платежів за період 01.05.2021р. по 30.10.2021р. з врахуванням того, що п.6 ст.232 ГК України встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Наведеною нормою встановлено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, що і Банком було дотримано.

Щодо нарахування відсотків річних та інфляційних втрат Позивач зазначає, що, оскільки внаслідок невиконання Відповідачем Претензії надісланої Банком 29.03.2021р. та повернення останньої 30.04.2021р. із відміткою за закінченням терміну зберігання, Банк з 01.05.2021 по 30.04.2022 нарахував 3% річних та інфляційні втрати. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також у постанові Верховного Суду від 16.10.2018р. у справі №910/19094/17.

29.09.2022р. за вх.№20059/22 Позивачем надіслано на електронну адресу суду Пояснення, у яких наводить свої доводи та міркування з приводу заявлених позовних вимог і просить суд задоволити позов у повному обсязі. Вказані пояснення оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Позиція Відповідача:

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 ГПК України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів, наведених доводів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

01.02.2017р. між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (Позивач, Банк) та фізичною особою, яка є суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 (Відповідач, Торговець) укладено Договір на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства №33/17/1 (надалі Договір), предметом якого (п.2.1. Договору) є регулювання порядку взаємодії між Торговцем і Банком під час технологічного, інформаційного обслуговування Банком Торговця та з проведення платежів і розрахунків за Операціями, здійсненими з використанням Спеціального платіжного засобу відповідної Платіжної системи під час оплати товарів, робіт та/або послуг в Торговельних точках Торговця (здійснення еквайрингу).

Відповідно до п.2.2. Договору за Договором Торговець бере на себе зобов`язання приймати в Торговельних точках Торговця до оплати СПЗ в якості рівноцінного платіжного засобу за товари, роботи та/або послуги за процедурою, що визначена в цьому Договорі. Банк забезпечує на умовах цього Договору обробку документів і перерахування коштів на поточний рахунок Торговця за Операціями, які були проведені за допомогою СПЗ з використанням Устаткування Банку.

Згідно п.2.3. Договору для проведення платежів здійсненими з використанням Спеціального платіжного засобу відповідної Платіжної системи під час оплати товарів, робіт та/або послуг в Торговельних точках Торговця Банк передає в строкове, платне, тимчасове користування Торговцю Устаткування, порядок та умови користування яким визначаються в цьому Договорі.

Строк оренди Устаткування обчислюється з дати підписання Сторонами Акта приймання-передачі Устаткування, форма якого наведена в Додатку №8 до цього Договору, та становить 1 (один) рік (п.2.4. Договору).

Пунктами 3.3.27., 3.3.28., 3.3.30. та 3.3.37. Договору передбачено, що Торговець зобов`язувався використовувати Устаткування відповідно до п. 2.3 цього Договору; своєчасно вносити плату в розмірі та порядку, передбаченому розділом 7 Договору; забезпечити збереження Устаткування від втрати або випадкового знищення/пошкодження (псування) Устаткування з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передавання Устаткування (додаток №8 до Договору) та до моменту підписання Сторонами Акта приймання-передавання Устаткування (додаток №9 до Договору); у разі закінчення строку дії Договору або у випадку його дострокового розірвання повернути Банку Устаткування в робочому стані з урахуванням нормального фізичного зносу шляхом підписання Сторонами Акта приймання-передавання Устаткування (додаток №9 до Договору).

Відповідно до п.5.1. Договору у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність відповідно до законодавства України та умов Договору.

Згідно п.5.12. Договору у випадку порушення Торговцем строків сплати орендної плати, Банк має право вимагати сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми заборгованості за кожний день порушення.

Пунктом 7.1. Договору встановлено, що оплата комісійної винагороди Банку здійснюється Торговцем згідно з Тарифами (Додаток 6 до Договору). Комісійна винагорода за розрахунками із застосуванням СПЗ, яка підлягає сплаті Банкувідповідно до умов цього Договору, утримується Банком з Торговця під час перерахування коштів на поточний рахунок Торговця в розмірі згідно з Тарифами та обраховується від суми кожної Операції з застосуванням СПЗ. Підставою утримання з сум перерахування коштів комісійної винагороди є зарахування зустрічних однорідних вимог. Цим Торговець надає свою згоду на взаємозалік таких вимог. Сторони погодили, що здійснення взаємозаліку на умовах цього Договору не потребує додаткового оформлення та погодження.

Розмір орендної плати складає 300грн., у тому числі ПДВ 50грн., за місяць оренди за кожну одиницю Устаткування згідно з Додатком № 7 до Договору (п.7.4. Договору).

Відповідно до п.7.5. Договору орендна плата сплачується з урахуванням умов та розміру, згідно п.7.4. в безготівковому порядку на поточний рахунок Банку, зазначений в Розділі 14 Договору, протягом 5 банківських днів від дня отримання оригіналу рахунку, виставленого Банком.

Згідно п.7.6. Договору у випадку пролонгації Договору на кожний наступний рік відповідно до п.12.3. Договору, Торговець зобов`язаний сплачувати/сплатити орендну плату з урахуванням умов та розміру, які зазначено в п.7.4. цього Договору, в безготівковому порядку на поточний рахунок Банку відповідно до п. 7.5.,протягом 5 банківських днів від дня отримання оригіналу рахунку, виставленого Банком.

Пунктом 12.1. Договору передбачено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток Сторін і діє протягом 1 року. При цьому у випадку невиконання будь-якою із Сторін своїх зобов`язань за Договором строк дії Договору продовжується до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань а Договором.

Згідно п.12.3. Договору у випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна із Сторін не заявить про його припинення, строк його дії продовжується на кожний наступний рік на умовах, викладених у Договорі.

Додатками до Договору є Авторизаційні ліміти (№1), Розписка про ознайомлення з відповідальністю (№2), Розписка про вилучення Платіжної карти (№3), Повідомлення про факт знахідки/вилучення платіжної картки (№4), Картка Торговця (№5), Тарифи (№6), Перелік орендованого Устаткування та адрес його експлуатації (№7), Акт приймання-передавання Устаткування (№8), Акт приймання-передавання Устаткування (№9).

Відповідно до п.1. Додатку №7 до Договору в оренду Арт-Галерея за адресою: 79008, м.Львів, вул.Староєврейська, 8, передано Устаткування РOS-термінал/Ingenico iCT220 (GPRS), заводський №15340СТ24716978 у кількості 1 шт. вартістю 7407,14грн.

Актом приймання-передавання Устаткування від 01.02.2017р. до Договору (Додаток №8 до Договору) Позивачем передано, а Відповідачем прийнято Устаткування за Договором РOS-термінал/Ingenico iCT220 (GPRS), заводський №15340СТ24716978 у кількості 1 шт. вартістю 7407,14грн.

Вказаний Договір та додатки до нього підписано повноважними представниками Сторін, підпис представника Банку завірено відтиском печатки Позивача.

В обґрунтування заявленого позову Позивачем подано розрахунок заборгованості за орендною платою, згідно якого заборгованість Відповідача перед Позивачем зі сплати орендної плати за користування обладнанням за Договором за період з 28.02.2017р. по 30.04.2021р. складає 14300грн., пеня за несплату орендних платежів за період з 01.0.52021р. по 31.10.2021р. 1134,59грн., 3% річних за період з 01.0.52021р. по 31.10.2021р. 429грн., інфляційні втрати з 01.0.52021р. по 31.10.2021р. 2348,91грн.

Листом від 25.07.2019р. вих. №1002 Позивач звертався до Відповідача із проханням здійснити погашення простроченої заборгованості в розмірі 7400грн. та поточних нарахувань на суму 300грн. в термін до 02.08.2019р. Відповідачем вказаного листа залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем вказаного листа в матеріалах справи відсутні, станом на час вирішення спору Сторонами суду не заявлені та не подані.

Листом від 01.02.2021р. вих. №2713 Позивач звертався до Відповідача із проханням здійснити погашення простроченої заборгованості в розмірі 13100грн. та поточних нарахувань на суму 300грн. в термін до 02.08.2019р. Відповідачем вказаного листа залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем вказаного листа в матеріалах справи відсутні, станом на час вирішення спору Сторонами суду не заявлені та не подані.

Претензією від 29.03.2021р. вих.№2335 Позивач звертався до Відповідача із вимогою із вимогою про погашення прострочених платежів, пені та штрафних санкцій на суму 13700грн., а також повернути устаткування за Договором, а бо відшкодувати його балансову вартість. Відповідачем вказану Претензію залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем Претензії в матеріалах справи відсутні, станом на час вирішення спору Сторонами суду не заявлені та не подані.

Поштовий конверт за ідентифікатором 170 із Претензією Позивача від 29.03.2021р. вих. №2335 30.04.2021р. повернуто відділенням поштового зв`язку за закінченням встановленого терміну зберігання (довідка ВПЗ ф.20).

Як вбачається із долученого Позивачем до позовної заяви витягу інформації щодо Відповідача, станом на 20.04.2022р. ФОП ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) припинено діяльність як суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 14300грн. заборгованості зі сплати орендної плати за користування Устаткуванням за Договором, а також 1134,59грн. пені за період з 01.05.2021р. по 31.10.2021р., 429грн. 3% річних за період 01.05.2021р. по 30.04.2022р., 2348,91грн. інфляційних витрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. за прострочення сплати орендної плати, а також 7407,14грн. збитків в розмірі вартості устаткування за Договором.

Згідно з п.п.1, 3 ч.1 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021р. у справі №521/20937/16-ц, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018р. у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019р. у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно вимог ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ст.626 ЦК України).

Згідно ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч.2 ст.180 ГК України).

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 4 ст.284 ГК України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ч.1 ст.286 ГК України орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ст.614 ЦК України).

Суд зазначає, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення Позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок Позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного Позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 02.03.2018 у справі №927/467/17, від 21.05.2018 у справі №904/10198/15, від 22.01.2019 у справі №905/305/18, від 28.01.2019 у справі №922/3782/17, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 27.05.2019 у справі №910/20107/17.

При цьому суд звертає увагу, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №338/180/17, що за п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем.

Таким чином, у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №910/8729/18 та від 04.09.2019р. у справі №640/16902/18.

Окрім того, суд зазначає, що рахунок не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за одержаний товар, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 справа №923/712/17, від 21.01.2019 справа №925/2028/15, від 02.07.2019 справа №918/537/18, від 29.08.2019 справа №905/2245/17, від 26.02.2020 справа №915/400/18, від 29.04.2020 справа №915/641/19.

Як передбачено ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020р. у справі №910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Аналізуючи твердження та подані на їх підтвердження Позивачем докази і ненадання жодних доказів на їх спростування Відповідачем, керуючись наведеним критерієм доказування, здійснивши перерахунок заявленої Позивачем до стягнення з Відповідача на користь Позивача суми основного боргу зі сплати орендної плати за Договором за вказаний Позивачем період суд доходить висновку, що зазначені вище докази, відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують наведені Позивачем обставини щодо укладення між Сторонами Договору, здійснення на його підставі господарських операцій надання майна в оренду та неналежного виконання Відповідачем як суб`єктом підприємницької діяльності взятих на себе договірних зобов`язань зі сплати орендної плати.

Таким чином право Позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним, а позовні вимоги про стягнення 14300грн. суми заборгованості зі сплати орендної плати за Договором є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Суд звертає увагу на те, що 15.08.2022р. за вх. №2584/22 Позивачем подано до суду заяву від 11.08.2022р. вих. №111.41.2/24584/2022-13/ВИХ про часткову відмову від позовних вимог у справі №914/1028/22, у якій відмовляється від позову в частині позовних вимог про відшкодування збитків за втрату устаткування за Договором №33/17/1 в розмірі 7407,14грн. і, станом на 10.08.2022р., підтримує позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 14300грн. заборгованості за орендною платою, 1134,59грн. пені за несплату орендних платежів за період з 01.05.2021р. по 31.10.2021р., 429грн. 3% річних від простроченої суми за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. та 2348,91грн. інфляційних втрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р.

З приводу наведеного суд зазначає, що приписами п.4 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Нормою ч.4 ст.231 ГПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Суд роз`яснює Учасникам справи наслідки закриття провадження у справі, зокрема, що згідно ч.3. ст.231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Враховуючи вищенаведене, оглянувши і дослідивши матеріли справи, подані Позивачем докази та наведені доводи, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні, Учасниками справи не заявлені доводи та не подані докази того, що дії представника Позивача суперечать інтересам Позивача чи Відповідача або порушують права або охоронювані законом інтереси інших осіб, в тому числі держави, суд дійшов висновку про наявність правових підстав до прийняття заяви Позивача про відмову від позову в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 7407,14грн. суми збитків за втрату устаткування за Договором.

З врахуванням наведеного та встановлених судом обставин, в тому числі щодо відмови Позивача від позову в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 7407,14грн. суми збитків за втрату устаткування за Договором суд зазначає про наявність правових підстав до закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 7407,14грн. суми збитків за втрату устаткування за Договором у зв`язку із відмовою Позивача від позову та прийняття такої відмови судом.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 1134,59грн. пені за період з 01.05.2021р. по 31.10.2021р. суд зазначає наступне.

Згідно п.5.12. Договору у випадку порушення Торговцем строків сплати орендної плати, Банк має право вимагати сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який стягується пеня, від суми заборгованості за кожний день порушення.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 та ч.1 ст.218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно положень ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч.1 і 2 ст.551 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).

Частиною 1 ст.231 Господарського кодексу України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання господарською організацією (ч.ч.6, 7 ст.231 ГК України).

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, приписами ч.2 ст.343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд також зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема в пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст.254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку пені суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування, розміру заборгованості з врахуванням приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки оплати орендної плати за Договором. Відтак, сума пені за заявлений Позивачем до стягнення період становить 1141,26грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 1134,59грн. пені є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог.

При цьому суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а станом на момент вирішення спору по суті заяв про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача суми пені Позивачем не подавалось і не заявлялось, в матеріалах справи така заява відсутня.

Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 429грн. 3% річних за період 01.05.2021р. по 30.04.2022р., 2348,91грн. інфляційних витрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. за прострочення сплати орендної плати суд зазначає наступне.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Окрім того, суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

Перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявлений Позивачем період з врахуванням встановлених судом обставин, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано часу виникнення заборгованості, періодів її існування, розміру заборгованості з врахуванням приписів ч.5 ст.254 ЦК України щодо моменту виникнення прострочки зі сплати орендної плати за Договором. Відтак, сума 3% річних за заявлений Позивачем період становить 429грн., інфляційних втрат 2348,92грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача 429грн. 3% річних за період 01.05.2021р. по 30.04.2022р. є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю; позовні вимоги про стягнення 2348,91грн. інфляційних втрат за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022р. мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі в межах заявлених позовних вимог.

При цьому суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а станом на момент вирішення спору по суті заяв про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача суми інфляційних втрат Позивачем не подавалось і не заявлялось, в матеріалах справи така заява відсутня.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст.76 ГПК України Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт укладення між Сторонами Договору, виконання умов Договору зі сторони Позивача, порушення Відповідачем його умов щодо сплати орендної плати за Договором, доведеність розміру основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо такої несплати, а також відсутність заперечення Відповідача як щодо факту виникнення між Сторонами договірних правовідносин за Договором, так і щодо наявності та розміру основного боргу за Договором, перевіривши розрахунок суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат за вказаний Позивачем період, беручи до уваги подану Позивачем заяву про відмову від позову в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 7407,14грн. суми збитків за втрату устаткування за Договором та викладені в мотивувальній частині цього рішення висновки суду про наявність правових підстав до прийняття відмови Позивача від позову в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 7407,14грн. суми збитків за втрату устаткування за Договором, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 14300грн. суми основного боргу та 429грн. 3% річних підлягають до задоволення повністю, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 1134,59грн. пені та 2348,91грн. інфляційних втрат повністю в межах заявлених позовних вимог, відмова Позивача від позову в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 7407,14грн. суми збитків за втрату устаткування за Договором підлягає прийняттю, а провадження у справі в цій частині позовних вимог закриттю на підставі п.4 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відмовою Позивача від позову і прийняття такої відмови судом.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року для працездатних осіб в розмірі 2481 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2481грн. на сплату за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 18.05.2022р. № (#14) про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2481грн. Оригінал вказаного платіжного доручення є додатком №1 до позовної заяви.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно до п.п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2481грн., викладених в мотивувальній частині цього рішення висновків суду про наявність правових підстав до прийняття відмови Позивача від позову в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 7407,14грн. суми збитків за втрату устаткування за Договором та закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог на підставі п.4 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відмовою Позивача від позову, а також недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, висновків суду щодо розміру позовних вимог, які підлягають до задоволення та закриття провадження у справі суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 1763,69грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1763,69грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.1,3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241, 242, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 193, 216-218, 229-232, 284, 286 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 6, 11, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 547, 549, 599, 610, 612, 625, 626, 627, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Прийняти відмову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м.Київ, вул.Госпітальна, буд.12-Г; ідентифікаційний код: 00032129) в особі філії Львівського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (79000, Львівська область, м.Львів, вул.Січових Стрільців, буд.9; ідентифікаційний код ВП: 09325703) від позову в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м.Київ, вул.Госпітальна, буд.12-Г; ідентифікаційний код: 00032129) в особі філії Львівського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (79000, Львівська область, м.Львів, вул.Січових Стрільців, буд.9; ідентифікаційний код ВП: 09325703) 7407,14грн. збитків в розмірі вартості устаткування за Договором.

3. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м.Київ, вул.Госпітальна, буд.12-Г; ідентифікаційний код: 00032129) в особі філії Львівського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (79000, Львівська область, м.Львів, вул.Січових Стрільців, буд.9; ідентифікаційний код ВП: 09325703) 7407,14грн. збитків в розмірі вартості устаткування за Договором

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (01001, м.Київ, вул.Госпітальна, буд.12-Г; ідентифікаційний код: 00032129) в особі філії Львівського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (79000, Львівська область, м.Львів, вул.Січових Стрільців, буд.9; ідентифікаційний код ВП: 09325703)14300грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 1134,59грн. пені, 429грн. 3% річних, 2348,91грн. інфляційних витрат та 1763,69грн. судового збору.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 11.10.2022р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.