РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.09.2022Справа №910/1525/22

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Славутич 7»
доФізичної особи-підприємця Моспан Наталії Миколаївни
простягнення 215545,00 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Негеля Ю.М.

Представники сторін:

від позивачане з`явилися
від відповідачаМамалига Н.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Славутич 7» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Моспан Наталії Миколаївни 215545,00 грн, з яких: 203545,00 грн матеріальних збитків у вигляді вартості ремонтних робіт та 12000,00 грн неотриманого прибутку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства України та положень укладеного між сторонами договору оренди від 08.08.2019, демонтував невід`ємні поліпшення орендованого приміщення, які були здійснені як позивачем, так і відповідачем, що призвело до завдання Товариству з обмеженою відповідальністю «Славутич 7» збитків у вигляді вартості необхідних ремонтних робіт.

Крім того, оскільки за твердженнями позивача, ремонт приміщення буде тривати не менше 2-х місяців, Товариство з обмеженою відповідальністю «Славутич 7» просить суд стягнути з відповідача неотриманий прибуток у вигляді орендної плати за 2 місяці на загальну суму 12000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/1525/22, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

22.02.2022 від відповідача надійшло клопотання про надання додаткового строку для подання доказів та для подання відзиву на позовну заяву, мотивоване тим, що відповідач не отримував копії позовної заяви, а ознайомитися із позовною заявою відповідач та його представник не мали змоги через захворювання на COVID-19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2022 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

30.05.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи на те, що відповідачем не може бути підтверджене твердження позивача про те, що 01.01.2020 було складено акт приймання-передачі приміщення, так як у відповідача відсутній екземпляр акту, складеного в такий день; фото, надані позивачем як такі, що підтверджують стан приміщення на 08.08.2019 були зроблені вже після відкриття відповідачем книгарні-кав`ярні, а саме після 25.10.2019; відповідачем під час звільнення приміщення були вивезені виключно віддільні поліпшення, що були встановлені відповідачем (орендарем) та/або за рахунок відповідача (орендаря).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2022 вирішено розгляд справи №910/1525/22 проводити в судовому засіданні з викликом сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 08.09.2022.

У судове засідання, призначене на 08.09.2022, з`явився представник відповідача, який проти задоволення позову заперечував.

Позивач представників у судове засідання 08.09.2022 не направив, про причини неявки представників позивач суд не повідомив.

Оскільки позивача було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями №998 про вручення поштового відправлення, враховуючи, що поважних причин неявки в судове засідання представників позивач суду не повідомив, неявка представника позивача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, то суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.08.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Славутич 7» (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Моспан Наталією Миколаївною (орендар, відповідач) укладено договір оренди (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування нежиле приміщення загальною площею 66,2 кв. м, що заходиться за адресою: м. Київ, вул. Русанівська набережна, 4.

Згідно з до п. 2.1 Договору приміщення передається орендарю на підставі акту прийому-передачі приміщення, який сторони зобов`язуються підписати в день фактичного прийому-передачі приміщення.

Відповідно до п. 3.1 Договору строк оренди складає 35 місяців і починає свій відлік з моменту передачі приміщення за актом прийому-передачі приміщення.

Пунктом 4.4. Договору визначено, що місячна плата за оренду встановлюється у розмірі 5000,00 грн. Додатковою угодою № 2 від 30.06.2021 сторонами внесено зміни до п. 4.4 Договору оренди від 08.09.2019 та визначено, що місячна плата за оренду за усі місяці строку оренди встановлюється у розмірі 6000,00 грн.

Відповідно до п. 5.1 Договору орендар має право безперешкодно використовувати приміщення відповідно до його цільового призначення, і здійснювати всі інші права орендаря за даним договором протягом терміну оренди без якого-небудь втручання або перешкод з боку орендодавця протягом 24 годин на добу 7 днів на тиждень.

Згідно з п. 5.2 Договору орендар використовує приміщення з метою здійснення господарської діяльності, дозволеної чинним законодавством України і цим Договором, і з цією ж метою може розміщувати і встановлювати в приміщенні необхідне майно, устаткування, обладнання, а також відповідним чином оздоблювати, оформляти приміщення, здійснювати у ньому ремонт, не порушуючи при цьому вимог і обмежень, встановлених Договором.

Відповідно до п. 7.1 Договору орендар протягом всього строку оренди зобов`язаний підтримувати приміщення в належному стані, забезпечувати підтримку зовнішнього і внутрішнього вигляду приміщення відповідно до його призначення, встановленого цим договором.

Пунктом 8.1 Договору визначено, що орендар за свій рахунок здійснює поточний ремонт приміщення у процесі його експлуатації, забезпечує все необхідне обслуговування приміщення, виконання облицювальних робіт, проведення у приміщенні необхідного ремонту, здійснення його перепланування, установлення поліпшень у приміщенні, будь-яке оснащення приміщення і пов`язаних з ним вивісок, замінює будь-яке пошкоджене або бите віконне скло новим склом тієї ж якості за свій рахунок. У випадку, якщо будь-які перепланування, зроблені орендарем впродовж строку використання ним приміщення на підставі даного та/або інших договорів, вимагають відповідного погодження та/або оформлення таких перепланувань в органах державної влади, орендар зобов`язується або здійснити таке погодження та/або оформлення всіх зроблених ним перепланувань за свій рахунок, в тому числі за сприянням орендодавця, або привести приміщення в стан, який відповідає діючому на момент підписання даного договору паспорту БТІ.

Згідно з п. 8.2 Договору перед початком ремонтних робіт орендар зобов`язаний узгодити з орендодавцем перелік робіт та отримати письмовий дозвіл від орендодавця на їх проведення.

Умовами п. 14.1 Договору передбачено, що орендар має право достроково розірвати даний договір з будь-яких причин з попереднім письмовим повідомленням орендодавця за 2 (два) місяці від запланованої дати його розірвання. При цьому, вартість будь-яких поліпшень приміщення, здійснених орендарем за власний рахунок, у даному разі йому не відшкодовується.

Відповідно до п. 15.1 Договору після закінчення строку оренди орендар зобов`язаний повернути приміщення орендодавцю протягом 7 (сім) робочих днів з дати закінчення строку оренди.

Повернення приміщення орендарем і його передача орендодавцю здійснюється на підставі акту прийому-передачі, який підписується сторонами (п. 15.2 Договору).

За умовами п. 15.3 Договору всі віддільні поліпшення приміщення, а також площ і місць загального користування, деталі дизайну, які виконані або встановлені орендарем або за рахунок орендаря, якщо їх можна відокремити без шкоди для будівлі, конструкцій, стін і інших елементів будівлі, і якщо не буде узгоджене відшкодування орендарю їх вартості, є власністю орендаря і можуть бути їм вилучені в будь-який момент. Усі невіддільні поліпшення приміщення після закінчення строку оренди переходять у власність орендодавця, крім випадків передбачених умовами даного договору.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк встановлений договором найму.

Стаття 767 Цивільного кодексу України визначає, що наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню.

Наймодавець зобов`язаний попередити наймача про особливі властивості та недоліки речі, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна наймача або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час користування нею.

Наймач зобов`язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані.

Згідно з ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У позовній заяві позивач зазначає, що об`єкт оренди був переданий відповідачу в користування згідно акту приймання-передачі від 01.11.2020 у задовільному стані.

Проте до матеріалів справи копії цього акта позивач не надав.

Відповідач зазначає, що екземпляр акту приймання-передачі приміщення від 01.11.2020 у нього відсутній.

В ході розгляду справи документального підтвердження щодо фактичної дати передачі приміщення в оренду сторони суду так і не надали.

Разом з цим, сторони підтверджують, що на виконання Договору об`єкт оренди - приміщення загальною площею 66,2 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Русанівська набережна, 4 знаходилося в користуванні відповідача.

Позивач зазначає, що 23.09.2021 на його адресу надійшло повідомлення відповідача про розірвання договору з 20.12.2021, і в подальшому приміщення було звільнено відповідачем без складання акту приймання-передачі. Позивач стверджує, що відповідач в односторонньому порядку розірвав договір оренди та демонтував невіддільні поліпшення орендованого приміщення, що призвело до завдання збитків позивачу та неотримання ним доходу у вигляді орендної плати, про стягнення яких з відповідача позивач і заявив вимоги.

Однак позивачем не підтверджено жодними засобами доказування в якому стані приміщення було передано в оренду відповідачу, тобто з переліком наявного в приміщеннях майна; не підтверджено, які саме невіддільні поліпшення були встановлені позивачем, а які - відповідачем.

З наданих позивачем ксерокопій фотозображень не можливо встановити факт зображення на них саме орендованих відповідачем приміщень в момент їх передачі відповідачу та в момент після їх звільнення відповідачем.

Відповідач в свою чергу зазначає, що на поданих до позовної заяви ксерокопіях фотоматеріалів зображене орендоване приміщення вже після відкриття в ньому відповідачем книгарні-кав`ярні та здійснених відповідачем поліпшень, а саме після 25.10.2019.

Отже, твердження позивача про те, що орендоване приміщення після звільнення його відповідачем перебуває у незадовільному стані саме внаслідок порушень з боку відповідача документально не доведене.

Відповідно до п. 9.3 Договору у випадку спричинення шкоди приміщенню з вини орендаря, останній гарантує орендодавцю відшкодування завданої шкоди у повному обсязі.

Статтею 779 Цивільного кодексу України встановлено, що наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Визначення поняття збитків наводиться також у ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідальність за порушення господарського зобов`язання у вигляді стягнення збитків настає за умов встановлення вини порушника (сторони договору). Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Стаття 225 Господарського кодексу України конкретизує, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Як вбачається зі змісту позову, наявність збитків в сумі 203545,00 грн стало наслідком розірвання відповідачем договору в односторонньому порядку, звільненням відповідачем приміщення без складання акту приймання-передачі приміщення та неможливістю використання приміщення, у зв`язку із демонтажем відповідачем невіддільних поліпшень приміщення.

На підтвердження розміру збитків, завданих відповідачем позивачу, позивачем надано комерційну пропозицію Приватного підприємства «Авізо Хела» без номеру та дати, яка містить перелік будівельних робіт у кількості 46 пунктів, вартість робіт, вартість матеріалів та загальну суму робіт та матеріалів в розмірі 203545,00 грн.

Судом не приймається до уваги наведений документ, оскільки, за відсутності документального підтвердження переліку майна, яке перебувало в приміщеннях та було передано відповідачу в орендне користування, а також відсутності документального підтвердження відсутності такого майна у приміщеннях після їх звільнення відповідачем, не є належним доказом в підтвердження необхідності проведення визначених в ньому робіт на означену суму.

Проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Позивачем жодного звіту про оцінку майна або висновку не подано.

Отже, позивачем належними засобами доказування не доведено наявність та розмір збитків, завданих внаслідок демонтування невіддільних поліпшень приміщення в сумі 203545,00 грн.

Упущена вигода (неодержаний дохід) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Вимоги про відшкодування упущеної вигоди не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та базуватися на прогнозах, а повинні мати чітке документальне обґрунтування. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення.

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Саме на позивача покладається тягар доказування наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди і саме останній як особа, яка стверджує обставину завдання йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди, мав довести належними та допустимими доказами, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи (реальність отримання доходів), розмір цих доходів і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його такої можливості.

Натомість невиконання позивачем визначеного приписами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України процесуального обов`язку з доведення належними та допустимими доказами розміру заподіяних йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди має результатом процесуальний наслідок у вигляді відмови в задоволенні таких позовних вимог з підстав їх недоведеності. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 918/1131/20).

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Окрім того, як уже зазначалось, відповідно до норм чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є доведеність тих обставин, що позивачем (кредитором) дійсно вжито певних заходів щодо одержання таких доходів, як це передбачено ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Як вбачається зі змісту позову, наявність збитків в сумі 12000,00 грн у вигляді недоотриманої орендної плати за два місяці (упущена вигода) позивач обґрунтовує розірванням відповідачем в односторонньому порядку договору, що унеможливлює протягом короткого строку знайти нового орендаря та тим, що строк ремонтних робіт буде тривати не менше двох місяців.

Однак, позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності протиправної поведінки і вини відповідача та доказів понесення позивачем у зв`язку з цим збитків в розмірі 203545,00 грн у вигляді втрати майна та 12000,00 грн збитків у вигляді неотриманого доходу внаслідок неналежного виконання зобов`язань відповідачем договірних відносин не подано.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача збитків відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести обставини на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Славутич 7» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають повністю.

У відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем, покладаються на позивача.

У відзиві на позовну заяву Фізична особа-підприємець Моспан Наталія Миколаївна просить покласти на позивача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 25000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В обґрунтування розміру заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, відповідач зазначає, що 10.01.2022 між Фізичною особою-підприємцем Моспан Наталією Миколаївною (замовник) та адвокатом Мамалигою Наталією Володимирівною (виконавець) укладено договір №10/01/22 про надання правової допомоги. Послуги адвоката з надання професійної правничої допомоги, а саме ознайомлення з матеріалами справи, підготовкою відзиву до позовної заяви, доказів до нього, заперечення до відповіді на відзив, подання їх та інших процесуальних документів до суду, участь в судових засіданнях разом буде складати 25000,00 грн.

Однак, ані самого договору про надання правової допомоги, ані документів, пов`язаних з його виконанням відповідач суду не надав.

За таких обставин, відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що у зв`язку із розглядом даної справи відповідач поніс або має понести витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 25000,00 грн, а тому у стягненні з позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката суд відмовляє.

Керуючись ст.129, ст.ст.237, 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем, залишити за позивачем.

3. Витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачем, залишити за відповідачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28.09.2022

Суддя Ю.М. Смирнова