ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2022 р. Справа№ 910/8896/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Разіної Т.І.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники:

від позивача: Сліпченко О.В. (посвідчення адвоката № 4952 від 24.04.2012)

від відповідача: Михайлець О.В. (довіреність від 04.04.2022)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 (повний текст складено 26.10.2021)

у справі № 910/8896/21 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 8 060 082,62 грн,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 8 060 082,62 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/351-2009, яке призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 8 060 082,62 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Державного агентства резерву України на користь Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" заборгованість у розмірі 4 242 980,40 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 63 642,41 грн. В решті вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права з пропущенням без поважних причин строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 в частині відмови у задоволенні вимог на суму 3 817 102,22 грн. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю стягнувши заборгованість у розмірі 8 060 082,62 грн та витрати по сплаті судового збору.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Позивач з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог на суму 3 817 102,22 грн не погоджується, оскільки на думку позивача, місцевий господарський суд під час розгляду справи не повно з`ясував обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що місцевий господарський суд не вірно встановив дату, з якої має відраховуватися строк позовної давності, який був застосований судом.

Зокрема, за твердженням позивача, відмовляючи у позовних вимогах про відшкодування витрат за період з 01.07.2017 - по 27.05.2018, суд першої інстанції фактично дійшов висновку про те, що строк позовної давності щодо таких витрат необхідно відраховувати з дня, коли відповідні послуги були надані та з дня, за який відбулося нарахування відповідних витрат.

Позивач з вищевикладеним висновком місцевого господарського не погоджується, оскільки у договорі відповідального зберігання строк здійснення оплати на користь позивача щодо відшкодування за зберігання матеріальних цінностей не встановлений.

При цьому, позивач зауважує на тому, що ним було додано до позову копії квитанції про надсилання відповідних актів та розрахунків до них відповідачеві. Однак, суд першої інстанції не дослідив в який момент позивачем було запропоновано відповідачу погодити відповідні витрати та не надав оцінку факту того, що відповідач надав відповідь стосовно таких актів лише 07.04.2021, тобто після того, як позивач повторно надіслав відповідні акти відповідачу.

Таким чином, як стверджує позивач, він дізнався про те, що відповідач не має наміру здійснювати відшкодування нарахованого боргу лише з листа відповідача № 858/0/4-21 від 07.04.2021, в якому останній повідомив позивача про неможливість зареєструвати заборгованість у Головному управління Державної казначейської служби України.

Вказаний вище лист позивач отримав у відповідь на свій лист № 100 від 01.04.2021, в якому позивач повторно надсилав відповідачу акти по відшкодуванню витрат та розрахунки заборгованості за період: з 01.01.2017 - по 01.04.2021.

З урахуванням викладено, позивач вважає, що місцевим господарським судом не вірно застосовано позовну давність до позовних вимог позивача, оскільки строк позовної давності слід відраховувати з 07.04.2021 (з дати листа відповідача, яким останній визнав борг перед позивачем).

Отже, на думку позивача, при зверненні з даним позовом ним не було порушено строку позовної давності.

Окрім того, до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній підтримуючи правову позицію викладену в апеляційній скарзі, посилається на судову практику з аналогічних спорів у справах: № 910/17613/18, № 910/14961/19.

Узагальнений виклад позиції відповідача по справі

Відповідач не скористався правом подати письмовий відзив. Неподання письмового відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2022 у справі № 910/8896/21 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відпустці. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/8896/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі № 910/8896/21 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Тарасенко К.В., Разіної Т.І.; розгляд апеляційної скарги призначено на 21.09.2022.

В судове засідання, яке відбулося 21.09.2022, з`явилися представники позивача та відповідача. Представник позивача підтримав апеляційну скаргу, представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

08.01.2009 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітетом, відповідачем) та Державним підприємством "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" (зберігачем, позивачем) укладено договір № юр-2зб/351-2009 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву (надалі - договір), предметом якого є зберігання матеріальних цінностей державного резерву у зерносховищах зберігача.

Відповідно до п. 1.1 договору зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача.

Згідно п. 1.2 договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р - 16. Передбачені цим договором форми актів затверджуються комітетом.

В силу вимог п. 2.7 договору, зберігач зобов`язаний щороку подавати комітету до 15 січня, наступним за звітним, звіт по формі № 1 станом на 1 січня; до 15 липня року, наступним за звітним - подавати комітету інформацію про результати перевірки якості та умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом, станом на 1 липня.

За умовами п. 3.1 договору, комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Розділом 4 договору врегульований порядок проведення розрахунків за Договором.

Відповідно до п. 4.1 договору, зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За п. 4.2 договору, відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом та зберігачем. У разі коли комітет визначає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Згідно п. 7.3 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей.

На виконання умов договору відповідачем було передано на відповідальне зберігання позивачу майно.

Згідно обставин встановлених рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 910/8976/17 від 26.06.2018, яке набрало законної сили встановлено, що станом на 31.12.2016 на зберіганні у позивача знаходились матеріальні цінності обсягом 36 227,317 тон.

В подальшому, протягом 2017- 2019, у зв`язку із проведенням відповідачем по справі 29.12.2016 аукціону з реалізації матеріальних цінностей державного резерву, протягом січня - квітня 2017 року Державним агентством резерву України було видано 16 розпоряджень (нарядів) на відпуск (відвантаження) матеріальних цінностей (зерна) в загальній кількості 36227,335 тон, зокрема від 19.01.2017 за №0.64/10 в кількості 300 тон; від 20.01.2017 за №0.64/11 в кількості 150 тон; від 25.01.2017 за №0.64/13 в кількості 150 тон; від 26.01.2017 за №0.64/20 в кількості 714,861 тон; від 23.01.2017 за №0.64/12 в кількості 1334,545 тон; від 03.02.2017 за №0.64/24 в кількості 725 тон; від 21.02.2017 за №0.64/26 в кількості 694,005 тон; від 22.02.2017 за №0.64/30 в кількості 3000 тон; від 22.02.2017 за №0.64/31 в кількості 3230,179 тон; від 22.02.2017 за №0.64/27 в кількості 3000 тон; від 22.02.2017 за №0.64/29 в кількості 2126,964 тон; від 22.02.2017 за №0.64/28 в кількості 886,736 тон; від 28.02.2017 за №0.64/32 в кількості 90,838 тон; від 14.03.2017 за №0.64/36 в кількості 1272,866 тон; від 23.03.2017 за №0.64/38 в кількості 3000 тон; від 14.04.2017 за №0.64/41 в кількості 3551,338 тон.

Таким чином, протягом 2017 року на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності відповідача (зерно), а саме: в період: з 01.01.2017 по 01.02.2017 - кількістю 36036,035 тон, з 01.02.2017 по 01.03.2017 - кількістю 31670,721 тон, з 01.03.2017 по 01.04.2017 - кількістю 18689,231 тон, з 01.04.2017 по 01.05.2017 - кількістю 14012,425 тон, з 01.05.2017 по 01.06.2017 - кількістю 12000,00 тон, з 01.06.2017 по 01.07.2017 - кількістю 12 000,00 тон, з 01.07.2017 по 01.08.2017 - кількістю 12000,00 тон, з 01.08.2017 по 01.09.2017 кількістю 12000,00 тон, з 01.09.2017 по 01.10.2017 - кількістю 12000,00 тон, з 01.10.2017 по 01.11.2017 - кількістю 12000,00 тон, з 01.11.2017 по 01.12.2017 - кількістю 12000,00 тон, з 01.12.2017 по 01.01.2018- кількістю 12000,00 тон.

Протягом 2018 року на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності відповідача (зерно), а саме в період: з 01.01.2018 по 01.02.2018 - кількістю 12000,00 тон, з 01.02.2018 по 01.03.2018 - кількістю 12000,00 тон, з 01.03.2018 по 01.04.2018 - кількістю 12 000,00 тон, з 01.04.2018 по 01.05.2018 - кількістю 12000,00 тон, з 01.05.2018 по 01.06.2018 - кількістю 11556,19 тон, з 01.06.2018 по 01.07.2018 - кількістю 10820,4 тон, з 01.07.2018 по 01.08.2018 - кількістю 10820,4 тон, з 01.08.2018 по 01.09.2018 - кількістю 10600,339 тон, з 01.09.2018 по 01.10.2018 - кількістю 10306,56 тон, з 01.10.2018 - по 01.11.2018 - кількістю 10 306,56 тон, з 01.11.2018 - по 01.12.2018 - кількістю 10306,56 тон, з 01.12.2018 по 01.01.2019 - кількістю 10306,56 тон.

Протягом 2019 року на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності відповідача (зерно), а саме в період: з 01.01.2019 по 01.02.2019 - кількістю 10306,56 тон, з 01.02.2019 по 01.03.2019 - кількістю 10306,56 тон, з 01.03.2019 по 01.04.2019 - кількістю 10 306,56 тон, з 01.04.2019 по 01.05.2019 - кількістю 10306,56 тон, з 01.05.2019 по 01.06.2019 - кількістю 9626,302 тон, з 01.06.2019 по 01.07.2019 - кількістю 7868,84 тон, з 01.07.2019 по 01.08.2019 - кількістю 7104,07 тон, з 01.08.2019 по 01.09.2019 - кількістю 7104,07 тон, з 01.09.2019 по 01.10.2019 - кількістю 7104,07 тон, з 01.10.2019 по 01.11.2019 - кількістю 7104,7 тон, з 01.11.2019 по 01.12.2019 - кількістю 7104,07 тон, а_Р 1.12.2019 по 01.01.2020 - кількістю 7104,07 тон.

Протягом 2020 року на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності відповідача (зерно), а саме в період: з 01.01.2020 по 01.02.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.02.2019 по 01.03.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.03.2020 по 01.04.2020 - кількістю 7104,7 тон, з 01.04.2020 по 01.05.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.05.2020 по 01.06.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.06.2020 по 01.07.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.07.2020 по 01.08.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.08.2020 по 01.09.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.09.2019 по 01.10.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.10.2020 по 01.11.2020 - кількістю 7104,7 тон, з 01.11.2020 по 01.12.2020 - кількістю 7104,07 тон, з 01.12.2020 по 01.01.2021 - кількістю 7104,07 тон.

Протягом трьох місяців 2021 року на відповідальному зберіганні у позивача перебували матеріальні цінності відповідача (зерно), а саме в період: з 01.01.2021 по 01.02.2021 - кількістю 7104,07 тон, з 01.02.2019 по 01.03.2021 - кількістю 7104,07 тон, з 01.03.2021 по 01.04.2021 - кількістю 7140,7 тон.

На виконання п. 2.3 договору № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009, позивачем складені акти про відшкодування витрат за зберігання вказаного вище зерна державного резерву України: за 2017 рік: №№ 1-12; за 2018 рік: №№ 1-12; за 2019 рік: №№ 1-12; за 2020 рік: №№ 1-12, та за січень-березень 2021 року: №№ 1-3.

Вказані акти отримані відповідачем у періодах за які такі акти складені, про що свідчать наявні у справі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Однак, зважаючи на непідписання та несплату відповідачем коштів по вказаних актах та наданих розрахунках, позивач листом від 01.04.2021 вих. № 100 повторно скерував до відповідача вказані документи з розрахунками заборгованості за спірні періоди та акти звірки для підписання та проведення розрахунку.

Листом від 07.04.2021 вих. № 858/0/4-21 відповідач повернув вказані акти звірки без підтвердження, у зв`язку з неможливістю зареєструвати кредиторську заборгованість перед позивачем у Головному управління Державної казначейської служби України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідачем не сплачено витрати за зберігання цінностей: за 2017 рік - в сумі 2 946 126,18 грн, за 2018 рік - в сумі 1 995 353,54 грн, за 2019 рік - в сумі 1 520 187,15 грн, за 2020 рік - в сумі 1 278 732,60 грн, та за січень, лютий, березень 2021 рік - в сумі 319 683,15 грн, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Державного агентства резерву України на користь Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" заборгованість у розмірі 4 242 980,40 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 63 642,41 грн. В решті вимог відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Спір у даній справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/351-2009.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно зі ст. 937 Цивільного кодексу України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, установленого у договорі зберігання.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Як визначено ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Статтею 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

Управління державним резервом здійснює Державне агентство резерву України, яке, як було зазначено вище, є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Згідно з Положенням про Державне агентство резерву України (Держрезерв), яке затверджено Указом Президента України від 13.04.2011 № 463/2011, основними завданнями Держрезерву України є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву та внесення пропозицій щодо її формування.

Відповідно до п. 4 та п. 5 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997 на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів, необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

Згідно з ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв", передбачено відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, фактичних витрат, пов`язаних з таким зберіганням. Згідно з цією нормою та п.7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532, таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного між Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Окрім того, положення ст. 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" регламентують обов`язковість фінансування витрат на утримання і розвиток системи державного резерву як за рахунок коштів державного бюджету та коштів, одержаних від допоміжної фінансово-господарської діяльності підприємств, установ і організацій системи державного резерву, так і за рахунок коштів, одержаних від реалізації матеріальних цінностей державного резерву в порядку освіження, позичання та розбронювання.

Відтак, особі, яка здійснює відповідальне зберігання законодавчо надано право на відшкодування понесених у зв`язку з вищезазначеною діяльністю витрат.

Пункт 1 ст. 8 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачає відшкодування усіх витрат відповідальних зберігачів.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до положень Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532, сума витрат, що підлягає відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем. Сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; середнього розміру суми витрат; розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

У додатку № 2 порядку до кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву віднесені основні та додаткові витрати. До основних витрат відносяться витрати по заробітній платі працівників з нарахуваннями, вартості електричної енергії, вартості паливних матеріалів (на опалення) та амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання. До додаткових витрат відносяться: консерванти та лакофарбові матеріали, дороблення та консервація, навантажувально-розвантажувальні роботи.

Відповідно до п. 7 Порядку № 532 відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Поміж тим, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, зважаючи, що позивачем заявлена сума до стягнення за період з 01.01.2017 року - по березень 2021 року, проте з позовом останній звернувся до Господарського суду міста Києва 28.05.2021.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно задоволення вищевказаної заяви відповідача, з огляду на наступне.

Зі змісту договору № юр-2зб/351-209 від 08.01.2009 строк здійснення оплати на користь позивача щодо відшкодування за зберігання матеріальних цінностей не встановлений.

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайно не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу вимог ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ("Stubbings and Others v. the United Kingdom").

Нормою ст. 256 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або ви особу, яка його порушила.

Разом з тим, за змістом ст.ст. 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-75цс15 вказав, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16, порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстав для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно вимог ч.ч. 3-5 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Матеріалами справи підтверджується, що листом від 01.04.2021 вих. № 100 позивач повторно скерував до відповідача вказані документи з розрахунками заборгованості за спірні періоди та акти звірки для підписання та проведення розрахунку.

Листом від 07.04.2021 вих. № 858/0/4-21 відповідач повернув вказані акти звірки без підтвердження, у зв`язку з неможливістю зареєструвати кредиторську заборгованість перед позивачем у Головному управління Державної казначейської служби України.

Отже, саме 07.04.2021 позивач довідався про порушення свого права, тобто є початком перебігу строку позовної давності, що в свою чергу, свідчать про звернення позивачем 28.05.2021 до суду першої інстанції з даним позовом в межах такого строку.

З урахуванням зазначеного вище, не правомірним є висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судова колегія дійшла висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обставини, на які він посилався в обґрунтування позову, строк позовної давності не пропущено, а тому позовні вимоги про стягнення суми заборгованості в розмірі 8 060 082,62 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача та не здійснив аналіз вище наведених положень чинного законодавства, внаслідок чого припустився помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За встановлених апеляційним судом обставин справи рішення місцевого господарського суду, яке прийняте при невідповідності висновків суду обставинам справи, призвело до порушення норм матеріального права, внаслідок чого підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є документально обґрунтованими та такими, що неналежним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того не з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 у справі № 910/8896/21 скасувати в частині відмови у позові, в решті залишити без змін.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

"Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" (32413, Хмельницька обл, Дунаєвецький район, смт. Дунаївці, вул. Лермонтова, 1 ідентифікаційний код 00952485) заборгованість у розмірі 8 060 082,62 грн (вісім мільйонів шістдесят тисяч вісімдесят дві грн 62 коп.) та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 120 901,24 грн (сто двадцять тисяч дев`ятсот одна грн 24 коп.)".

Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" (32413, Хмельницька обл, Дунаєвецький район, смт. Дунаївці, вул. Лермонтова, 1 ідентифікаційний код 00952485) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 85 884,80 грн (вісімдесят п`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири грн 80 коп).

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/8896/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.10.2022.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Т.І. Разіна