ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2022 р. Справа№ 910/14517/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Чорногуза М.Г.

Коробенка Г.П.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Ялов О.О. - адвокат

від відповідача: Заведій В.І. - адвокат

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД", м. Одеса

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 (повний текст складено 13.12.2021)

у справі № 910/14517/21 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД", м. Одеса

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" (далі - позивач, ТОВ "Софа ЛТД") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач, АТ КБ "Приватбанк") про визнання недійсним договору поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016 укладений під впливом введення в оману, що є підставою для визнання його недійсним на підставі частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі №910/14517/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, позивачем не надано належних та достатніх у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказів введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні договору поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідач, як недобросовісна сторона правочину, навмисно з метою виконання трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля АТ КБ "Приватбанк", ініційованої Національним банком України, ввело в оману ТОВ "Софа ЛТД" про існування у відповідача договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язанням "старих боржників" у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукало ТОВ "Софа ЛТД" до укладення з банком пов`язаних між собою Кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 та договорів поруки №4А15116И/П, №4Б15111И/П, №4В13010И/П, №4К14363И/П, №4М14367И/П, №4О15080И/П, №4С13268И/П, №4Т12029И/П, №4Т14209И/П, №4Ф15102И/П, №4Я13815И/П.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2022 справу №910/14517/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Чорногуз М.Г., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.01.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14517/21.

Відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі №910/14517/21 до надходження до суду матеріалів справи.

19.01.2022 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Софа ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі №910/14517/21, справу №910/14517/21 призначено до розгляду на 09.03.2022 о 11 год. 10 хв

Однак, судове засідання призначене на 09.03.2022 не відбулося у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2022, справу №910/14517/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А., суддів Коробенка Г.П. та Куксова В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 вищезазначеною колегією суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ТОВ "Софа ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі №910/14517/21, розгляд справи призначено на 10 год 50 хв 30.05.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 розгляд апеляційної скарги ТОВ "Софа ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14517/21 відкладено на 18.07.2022 о 10 год. 30 хв.

Однак, судове засідання призначене на 18.07.2022 не відбулося у зв`язку перебуванням судді Куксова В.В. 18.07.2022 у відпустці.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з перебуванням судді Куксова В.В. 18.07.2022 у відпустці.

Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2021, справу № 910/14517/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Чорногуза М.Г. та Коробенка Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 вищезазначеною колегією суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ТОВ "Софа ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14517/21, розгляд справи призначено на 19.09.2022 о 10 год 00 хв.

Позиція інших учасників справи.

23.05.2022 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому АТ КБ "Приватбанк" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін. За твердженням відповідача, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження доводів стосовно наявності у відповідача умислу щодо введення ТОВ "Софа ЛТД" в оману, з метою укладення оспорюваного договору.

Одночасно у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем заявлено клопотання про визнання причин пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу поважними та прийняття вказаного відзиву з долученням його до матеріалів справи. Вказане клопотання мотивоване військовою агресією російської федерації проти України, у зв`язку з якою представники відповідача були змушені залишити м. Київ задля власної безпеки та безпеки своїх сімей, що значно обмежило можливість відповідача на підготовлення обґрунтованого відзиву у встановлений судом строк.

Відповідно до вимог частини 1 статті 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Як убачається із змісту ухвали Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 про відкриття апеляційного провадження у даній справі судом було запропоновано надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали з дотриманням вимог статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначена ухвала отримана відповідачем 22.02.2022, що підтверджується матеріалами справи, отже кінцевий строк подання відзиву на апеляційну скаргу збіг 28.02.2022. Позивачем відзив на апеляційну скаргу у даній справі надіслано до суду апеляційної інстанції 23.05.2022, до нього додано докази надсилання копії цього відзиву позивачу.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення; встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду; про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Таким чином, враховуючи наведені в клопотанні обставини, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про продовження встановленого ухвалою від 14.02.2022 строку для подання відповідачем відзиву на апеляційну скаргу та прийняття його до розгляду.

Явка представників сторін.

У судовому засіданні 19.09.2022 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ "Софа ЛТД".

Представник відповідач у судовому засідання 19.09.2022 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив апеляційний господарський суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, 25.10.2016 між Публічним акціонерним товариства Комерційний банк "Приватбанк", найменування якого змінено на АТ КБ "Приватбанк" (банк) та ТОВ "Софа ЛТД" (позичальник) укладено кредитний договір №4С16102Г, відповідно до якого позивачу надано кредит в розмірі 4 305 119 314,05 грн.

Водночас, 25.10.2016 укладено договір поруки № 4Ф15102И/П, за яким позивач зобов`язався відповідати перед відповідачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Фобург" своїх зобов`язань за кредитним договором № 4Ф15102И від 16.12.2015 з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно з пунктами 4, 5, 6, 7 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У випадку невиконання боржником обов`язку пункту 1 цього договору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.

Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 цього договору.

У випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого пунктом 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ "Приватбанк". Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

За умовами пункту 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Пунктом 9 договору поруки визначено, що у випадку невиконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором впродовж 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п. 5 цього договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості, яка зазначена в письмовій вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов`язань за цим договором.

Пунктом 10 договору поруки унормовано, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов`язань за цим договором (пункт 11 договору).

В пункті 14 договору поруки сторони погодили, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою сторін.

Цей договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.06.2016, укладеної сторонами (пункт 17 договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії ТОВ "Софа ЛТД" із отримання кредитних коштів за кредитним договором №4С16102Г від 25.10.2016 були направлені на залучення коштів для погашення зобов`язань інших боржників відповідача (в тому числі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фобург") в рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ.

На переконання позивача, відповідач ввів в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" про існування в нього договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників, у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав позивача до укладення з ним пов`язаних між собою кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 та договорів поруки, у тому числі оспорюваного договору № 4Ф15102И/П від 25.10.2016. У позовній заяві зазначено, що у разі якби позивач знав про відсутність таких забезпечень, він не вчинив би оспорюваний правочин.

З огляду на наведене, позивач стверджує, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов договору поруки, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Згідно пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 230 Цивільного кодексу України встановлює, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Отже, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.02.2019 у справі №911/1171/18.

Крім того, до подібних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в постановах від 09.02.2021 у справі №910/18850/19, від 26.01.2021 у справі №910/17877/19.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, які є підставами для визнання недійсним договору поруки на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу №4 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" від 21.10.2016, до порядку денного загальних зборів було включено питання про укладення з відповідачем кредитного договору на суму 4 350 000 000, 00 грн. у зв`язку з недостатньою кількістю оборотних коштів та для забезпечення діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД".

Жодних посилань або рішень в частині необхідності укладення кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 та договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за кредитами (в тому числі за кредитним договором № 4Ф15102И від 16.12.2015) інших боржників відповідача, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю відповідача.

Відповідно до Техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 21.10.2016, метою кредитування Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" є фінансування поточної діяльності. Згідно з заявкою позивача на отримання кредиту від 21.10.2016 цільовим призначенням позики є фінансування поточної діяльності підприємства.

Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за іншими кредитними правовідносинами відповідача - вказані документи не містять, так само, як і не містять посилань на договори поруки (в тому числі на договір поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016), які позивач помилково ототожнює з умовами отримання ним кредиту за договором №4С16102Г від 25.10.2016 та бажаними наслідками отримання за договорами поруки прибутку.

Крім того, жоден пункт кредитного договору №4С16102Г від 25.10.2016 не містить згадок про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016 та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивач мав намір укласти кредитний договір виключно для фінансування своєї поточної діяльності.

Отже, доводи позивача про мету укладання сторонами кредитного договору № 4С16102Г від 25.10.2016 та договору поруки № 4Ф15102И/П від 25.10.2016, а саме: отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами боржників, не підтверджуються матеріалами справи.

Крім того, за змістом частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не було надано суду належних, достатніх та вірогідних у розумінні Господарського процесуального кодексу України доказів введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні договору поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016.

За змістом статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною 3 статті 556 Цивільного кодексу України, до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним.

У відповідності до наведених приписів законодавства, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник та у подальшому поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена.

Наведене також підтверджує неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З урахуванням наведеного, виходячи з правової природи договору поруки, суд зазначає, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.

Дослідивши та проаналізувавши умови оспорюваного договору, судом першої інстанції правильно встановлено, що при укладенні договору сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогами цивільного та господарського законодавства.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноматність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі №910/14517/21 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі №910/14517/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі №910/14517/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14517/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю суддів Чорногуза М.Г. з 22.09.2022 по 30.09.2022 та Коробенка Г.П. з 26.09.2022 по 30.09.2022 повний текст постанови складено 03.10.2022.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді М.Г. Чорногуз

Г.П. Коробенко