ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2022м. ХарківСправа № 922/470/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" (62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, 4)
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька обл., Славутський р-н, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, 43) третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ясінський Володимир Євгенович ( АДРЕСА_1 ).
про визнання напису таким, що не підлягає виконанню
за участю представників:

позивача - Чуб С.А. за ордером

відповідача - Щербань А.С. за довіреністю (в режимі відеоконференції)

третьої особи - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

04.02.2022 ТОВ "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" звернулося до Господарського суду Харківської області із позовом до ТОВ "СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА" про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, що вчинений 26 листопада 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ясінським Володимиром Євгеновичем зареєстрованим в реєстрі за № 3122 у якому запропоновано до стягнення з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА безумовне грошове зобов`язання у розмірі 28 515 143,00 грн, штрафу у розмірі 14 257 571,50 грн, витрат за вчинення нотаріальних дій у розмірі 215 000,00 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 04.02.2022 здійснено автоматичний розподіл зазначеної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 922/470/22 та визначено її до розгляду судді Прохорову С.А.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 922/470/22, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін на 02 березня 2022 року.

Судом було призначено підготовче засідання на 15.08.2022.

Під час судового засідання 15.08.2022 представник позивача підтримав вимоги, викладені в позовній заяві, зазначив, що позивачем подані всі докази в обґрунтування власної правової позиції у спорі по даній справі, та те, що підготовче судове засідання підлягає закінченню, а дана справа підлягає розгляду по суті.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі та звертався увагу суду на те, що відповідачем подано всі докази в обґрунтування власної правової позиції у спорі по даній справі ним надані, що зумовлює необхідність до переходу до розгляду даної справи по суті.

Третя особа правом на участь представника у судовому засіданні не скористалася, причину неявки не повідомила.

Суд враховує, що третя особа шляхом подання пояснень на позов висловила власну правову позицію у спорі по даній справі.

Таким чином, суд дійшов висновку закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 21.09.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 01 січня 2020 року між ТОВ «СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА» та ТОВ «АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ» було укладено договір поставки № .

18 березня 2020 року в забезпечення виконання зобов`язань позивача за Договором поставки, позивач видав фінансову аграрну розписку, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л.М. і зареєстрована в реєстрі за № 237.

У пункті 1 Фінансової аграрної від 18.03.2020 розписки зазначено, що така встановлює безумовне грошове зобов`язання позивача (боржника) сплатити відповідачу (кредитору) грошову суму у розмірі 28 515 143,00 грн., що є еквівалентом в товарному розрахунку за відповідною формулою, у строк до 15 серпня 2020 року.

Відповідно до пункту 5 Фінансової аграрної розписки від 18.03.2020 в забезпечення виконання зобов`язання за цією Розпискою Боржник передає в заставу майбутній врожай зерна, що вирощується на земельних ділянках, розташованих на території Харківської області в кількості 289 одиниць.

Позивачем під час розгляду справи зазначив, що ним належним чином було виконано зобов`язання за Договором поставки щодо оплати поставленого товару.

26 листопада 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ясінським Володимиром Євгеновичем, на фінансовій аграрній розписці посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л.М. від 18 березня 2020 року за реєстровим № 237, вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 3122, у якому запропоновано до стягнення з позивача на користь відповідача безумовне грошове зобов`язання у розмірі 28 515 143,00 грн., штрафу у розмірі 14 257 571,50 грн., витрат за вчинення нотаріальних дій у розмірі 215 000,00 грн.

Відповідачем було пред`явлено виконавчий напис до примусового виконання.

10 грудня 2021 року на підставі зазначеного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Родіним Геннадієм Вікторовичем було відкрито виконавче провадження за № 67855588.

27 січня 2022 року господарським судом Харківської області у складі судді Бринцева О.В. постановлено ухвалу про забезпечення позову по справі № 86з-22, якою зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 3122, вчиненого 26.11.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ясінським Володимиром Євгеновичем.

Як зазначає позивач, виконавчий напис № 3122 від 26.11.2021 вчинений нотаріусом з грубим порушенням норм законодавства, з таких підстав.

По-перше, сума заборгованості за фінансовою аграрною розпискою від 18 березня 2020 року на момент вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була сплаченою у повному обсязі.

За цим позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення Фінансової аграрної розписки із написом про її виконання.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Згідно із частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Тобто, безспірність суми до стягнення з боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Позивач заперечує щодо заборгованості з огляду на те, що ним сплачено суму грошових коштів у розмірі, зазначеному у фінансовій аграрній розписці.

Як зазначає Позивач, фінансовою аграрною розпискою забезпечувалося виконання грошового зобов`язання за Договором поставки № у сумі 28 515 143,00 грн., яку позивачем було сплачено на поточний рахунок зазначений у фінансовій аграрній розписці, що підтверджується копіями таких платіжних доручень: № 161 від 27 жовтня 2020 року на суму 7 000 000,00 грн; № 260 від 16 листопада 2020 року на суму 1 000 000,00 грн; № 366 від 30 грудня 2020 року на суму 1 000 000,00 грн; № від 05 лютого 2021 року на суму 100000,00 грн; № від 19 лютого 2021 року на суму 1000000,00 грн; № від 01 березня 2021 року на суму 5 000 000,00 грн; № від 02 квітня 2021 року на суму 2 450000,00 грн; № від 02 квітня 2021 року на суму 3 550000,00 грн; № від 05 квітня 2021 року на суму 2 987115,36 грн; № від 28 травня 2021 року на суму 1 000 000,00 грн; № від 01 червня 2021 року на суму 1 000 000,00 грн; № від 12 серпня 2021 року на суму 1 000 000,00 грн; № від 08 вересня 2021 року на суму 50 000,00 грн; № від 10 вересня 2021 року на суму 50 000,00 грн; № від 22 жовтня 2021 року на суму 1 347 559,62 грн., які були надані як додатки до суду.

До того ж, відповідачем у його відзиві на позовну заяву неодноразово підкреслюється, що позивач сплатив всю суму заборгованості за договором поставки № 01.01.2020 № .

Поданими докази здійснення оплати рахунків позивачем доводиться виконання зобов`язання за договором поставки № від 01.01.2020 в забезпечення якого було видано фінансову аграрну розписку.

По-друге, на підставі пункту 19 фінансової аграрної розписки від 18.03.2020 було нараховані штрафні санкції із порушенням строку встановленого у статті 232 Господарського кодексу України. Строк виконання основного зобов`язання визначено до 15 серпня 2020 року.

Натомість строк, за який проводиться стягнення обрахований з 16 серпня 2020 року по 26 листопада 2021 року, тобто з перевищенням строку дозволеного законом.

За таких обставин, враховуючи сплату позивачем усього розміру заборгованості, заявлений до стягнення розмір штрафу є необґрунтованим, не відповідає фактичному стану взаєморозрахунків і розрахований із порушенням строку нарахування.

Зміст пункту 19 фінансової аграрної розписки від 18.03.2020 не конкретизує момент сплати штрафу (початок виконання даного зобов`язання), а лише вказує на обов`язок позивача сплатити штраф у разі невиконання грошових зобов`язань за фінансовою аграрною розпискою у строк до 31 жовтня 2020 року (зазначений строк стосується лише основного зобов`язання).

Тобто, на момент вчинення виконавчого напису не існувало прострочення щодо виконання такого зобов`язання як сплата штрафу, оскільки відповідачем не було направлено Позивачу письмової вимоги щодо сплати штрафу, а зобов`язання за фінансовою аграрною розпискою вже було виконано позивачем.

Також позивачем зазначається, що було відсутнє направлення (чек та опис) позивачу письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання.

У межах спірних правовідносин безспірність заборгованості як обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису не була нотаріусом встановлена, а подані нотаріусу документи навіть формально не відповідали належному переліку документів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 затверджений перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У пункті 12 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 визначено вичерпний перелік документів, що подаються для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими аграрними розписками, а саме:

а) оригінал аграрної розписки без відмітки про її виконання;

б) засвідчена кредитором копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику;

в) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання.

Отже, чинним законодавством визначено вичерпний перелік документів, що подаються нотаріусу для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за аграрною розпискою. Відсутність хоча б одного з них виключає можливість вчинення виконавчого напису, а припущення іншого свідчить про незаконність його вчинення.

Натомість позивач стверджує, що йому не було направлено письмової вимоги кредитора про усунення порушення виконання зобов`язання за Договором поставки забезпеченим фінансовою аграрною розпискою від 18.03.2020, що крім того позбавило останнього можливості надати свої заперечення щодо заявлених відповідачем до стягнення сум та оспорити вимоги кредитора.

В свою чергу, надаючи оцінку та правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувана та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувана (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 137/1666/16-ц від 27.03.2019 та у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 645/1979/15-ц від 23.06.2020 зазначено:

«...безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - не обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого».

Постановою від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке: «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 910/10374/17 від 21 вересня 2021 року у пункті 95 зазначила, що «порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Зазначенням же відповідачем у відзиві на позовну заяву історичного екскурсу та філософських питань сутності поняття безспірності, а також довільного трактування законодавства без надання підтверджуючих фактів чи доказів не може бути взято судом до уваги під час вирішення справи та перевірки доводів сторін щодо наявності безспірної чи спірної заборгованості.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувана право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувана (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису...».

Таким чином, безспірність заборгованості за виконавчим написом встановлюється за двома ознаками:

- формальною складовою, що свідчить про суворе дотримання нотаріусом процедури видачі виконавчого напису на підставі передбачених нормативно - правовими актами документів, що свідчать про таку безспірність;

- фактичної складової, тобто відсутності повної чи часткової неправомірності вимог стягувача або спливу строків давності за всіма чи за частиною вимог.

Як вбачається з обставин, на які вказує позивач у позові, заборгованість за виконавчими написами є спірною.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 затверджений перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У пункті 12 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 визначено вичерпний перелік документів, що подаються для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими аграрними розписками, а саме:

а) оригінал аграрної розписки без відмітки про її виконання;

б) засвідчена кредитором копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику;

в) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання.

Позивачем зазначалося, що йому не було направлено письмової вимоги кредитора про усунення порушення виконання зобов`язання за Договором поставки забезпеченим фінансовою аграрною розпискою від 18.03.2020, що крім того позбавило останнього можливості надати свої заперечення щодо заявлених відповідачем до стягнення сум та оспорити вимоги кредитора.

В свою чергу у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначалося, що під час листування з позивачем листи від відповідача поверталися, тобто ним було передбачено надсилання кореспонденції до адресата, яку не буде отримання. Тобто, передбачалося лише формальне повідомлення позивача про вимогу.

До того ж, під час розгляду справи відповідачем не було доведено факту відправки та отримання вимоги про порушення зобов`язань позивачем.

Відсутність повідомлення про порушення основного зобов`язання, надісланого у встановленій законом формі в установленому законом порядку до видачі виконавчого напису нотаріуса є самостійною та достатньою правовою підставою визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Також, на підставі пункту 19 фінансової аграрної розписки від 18.03.2020 було нараховані штрафні санкції.

Суд не погоджується з позицією позивача, що такі штрафні санкції (як пеня так і штраф вважаються штрафними санкціями) були нараховані із порушенням строку встановленого у статті 232 Господарського кодексу України, оскільки штраф є разовою штрафною санкцією та не нараховується за певний період.

Однак з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 1, 5 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Суд зазначає, що у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Згідно з частиною 1, п.1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частин 3,4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Будь-яка домовленість щодо збільшення позовної давності на стягнення штрафних санкцій в умовах договору або в Аграрній розписці відсутня.

Як вбачається з аграрної розписки (п. 19) у разі невиконання своїх зобов`язань за нею у строк до 31.10.2020, боржник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 50% від суми боргу за розпискою. Право вимоги на штрафні санкції у відповідача виникло з 01.11.2020, відповідно й строк позовної давності щодо цих вимог сплив 01.11.2021.

Тобто, звертаючись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису 25.11.2021, відповідачем було пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій свідчать, що такі вимоги не є безумовними та безспірними що повинно було стати підставою для відмови приватним нотаріусом від вчинення виконавчого напису.

Також, як вбачається з матеріалів справи Позивачем на виконання у мов договору поставки № було перераховано на рахунок відповідача 28515143,00 грн., що повністю покриває суму встановлену в аграрній розписці, укладеною на підставі договору поставки.

Тобто, борг погашений повністю, отже забезпечення було припинено належним виконанням основного зобов`язання.

Наявності іншої заборгованості відповідачем доведено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею третьою статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі ст. 17Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно достатті 13 Господарського процесуального кодексу Українисудочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зістаттею 73 Господарського процесуального кодексу Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим судовий збір покладається на відповідача.

Інших судових витрат заявлено не було.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 46, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 130, 185, 191, 236-239 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" задовольнити повністю.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 3122, що вчинений 26 листопада 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ясінським Володимиром Євгеновичем, у якому запропоновано до стягнення з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ (місцезнаходження: 62420, Харківська обл., Харківський район, село Веселе, вул. Жовтнева, будинок 4; ідентифікаційний код 37574805) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА (місцезнаходження: 30068, Хмельницька обл., Славутський р-н, село Крупець, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 43; ідентифікаційний код 34863309) безумовне грошове зобов`язання у розмірі 28 515 143,00 грн. (двадцять вісім мільйонів п`ятсот п`ятнадцять тисяч сто сорок три гривні00 копійок), штрафу у розмірі 14 257 571,50 грн. (чотирнадцять мільйонів двісті п`ятдесят сім тисяч п`ятсот сімдесят одна гривня 50 копійок), витрат за вчинення нотаріальних дій у розмірі 215 000,00 грн. (двісті п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський р-н, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, 43) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" (62420, Харківська область, Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, 4) 2 481,00 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Учасники справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА ПРЕСТИЖ" (62420, Харківська область, Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, 4).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (30068, Хмельницька область, Славутський р-н, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, 43).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ясінський Володимир Євгенович ( АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено "30" вересня 2020 р.

Суддя С.А. Прохоров