ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року Справа № 902/51/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Ільчук Н.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Григоренко Олександра Сергійовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.05.2022 р. у справі № 902/51/21 (суддя Міліціанов Р.В., повний текст рішення складено 06.06.2022 р.)

за позовом Заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до Фізичної особи - підприємця Григоренко Олександра Сергійовича

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Вищого професійного училища № 11 м. Вінниці

про визнання договору оренди недійсним та повернення орендованого майна

за участю представників сторін:

прокурор - Кривецька - Люліч Т.А.;

позивача - не з`явився;

відповідача - 1 - Тунік Ю.М.;

відповідача - 2 - Лисенко Н.Р.;

третьої особи - Піпко А.М.;

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Вінницької місцевої прокуратури (далі прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі Міністерство) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Григоренка Олександра Сергійовича (далі ФОП Григоренко О. С.) та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (далі ФДМ), в якій просив визнати недійсним договір оренди № 2056-НМ нерухомого майна, що належить до державної власності, та перебуває на балансі Вищого професійного училища № 11 м. Вінниці (далі ВПУ № 11), укладений 26.09.2019 р. між ФДМ та ФОП Григоренком О. С. (далі спірний договір оренди); зобов`язати ФОП Григоренка О. С. повернути ВПУ № 11 згідно з актом приймання-передавання нерухоме майно нежитлові вбудовані приміщення (част. № 5 (4,6 м2), № 6 (33,6 м2) за даними БТІ), загальною площею 38,2 м2, одноповерхової будівлі магазину (літ. А), за адресою: 21034, м. Вінниця, Немирівське шосе, 78 (далі спірні об`єкти).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що спірний договір оренди укладений з порушенням положень Закону України "Про освіту", оскільки спірне майно за договором не може бути об`єктом оренди для використання його у підприємницькій діяльності. Тому на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України просив визнати його недійсним та зобов`язати відповідача-1 повернути спірні об`єкти ВПУ № 11.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.05.2021 р., яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 р. у справі №902/51/21, в задоволені позову прокурора відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірний об`єкт в експлуатацію не введений та не зареєстрований в установленому законом порядку, а отже не набув статусу нерухомого майна, як об`єкта цивільного права. Крім того, суд зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності № 48 від 09.04.2003 р. власником будівель за адресою м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, що перебувають у повному господарському віданні ВПУ № 11, є Верховна Рада України. Тому суд дійшов висновку, що права Міністерства як позивача у цій справі не є порушеним.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2022 р. касаційну скаргу Першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 р. та рішення Господарського суду Вінницької області від 20.05.2021 р. у справі № 902/51/21 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

Суд касаційної інстанції зазначив, що у цій справі, рішення в якій переглядаються, суди не надали правової оцінки доводам прокурора про укладення оспорюваного договору оренди стосовно спірних приміщень державного закладу освіти з визначенням цільового призначення його використання здійснення господарської (підприємницької) діяльності (торгівлі автотоварами), тобто не за освітнім (навчально-виховним чи науковим) призначенням, що свідчить про неправильне застосування судами положень частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту".

Таким чином, внаслідок ненадання оцінки наявним у справі доказам, зокрема таким як інвентаризаційна справа на приміщення магазину, акт вартості будівель, довідка ВПУ № 11 від 16.12.2002 № 299, листи ВПУ № 11 від 28.03.2019 № 04/154, ФДМ від 03.04.2019 № 11-06/1073, Міністерства від 03.04.2019 № 11-06/1073, звіт про незалежну оцінку, а також доводам прокурора, суди допустили порушення норм процесуального права, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема таких як дата зведення спірних приміщень, підстава видання свідоцтва про право власності, цільове призначення спірних приміщень, орган, уповноважений державою на управління спірними приміщеннями, та відповідно належність/неналежність позивача, визначеного прокурором у цій справі.

Отже, під час касаційного перегляду оскаржуваних рішення та постанови частково підтвердилися доводи щодо неправильного застосування відповідних положень процесуального законодавства.

За результатом нового розгляду, рішенням Господарського суду Вінницької області від 26.05.2022 р. у справі № 902/51/21 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір оренди № 2056-НМ нерухомого майна, що належить до державної власності та перебуває на балансі Вищого професійного училища № 11 м. Вінниці (код 03065891, вул. Немирівське шосе, 78, м. Вінниця, 21034), укладений 26.09.2019 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях (код 42964094, вул. Гоголя, 10, м. Вінниця, 21018) та Фізичною особою - підприємцем Григоренком Олександром Сергійовичем (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Зобов`язано Фізичну особу - підприємця Григоренка Олександра Сергійовича (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) повернути Вищому професійному училищу №11 м. Вінниці (код 03065891, вул. Немирівське шосе, 78, м. Вінниця, 21034) за актом приймання-передавання нерухоме майно - нежитлові вбудовані приміщення (част. №5 (4,6 кв.м.), №6 (33,6 кв.м.) за даними БТІ), загальною площею 38,2 кв.м., одноповерхової будівлі магазину (за матеріалами інвентаризаційної справи літ. Г колишня літ. А), за адресою: 21034, м. Вінниця, Немирівське шосе, 78.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором доведено порушення вимог Закону України "Про освіту" у процесі укладення договору оренди, а також порушення інтересів позивача, що в силу положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для задоволення позову в частині визнання недійсним договору оренди № 2056-НМ нерухомого майна, що належить до державної власності та перебуває на балансі Вищого професійного училища №11 м. Вінниці, укладеного 26.09.2019 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях та ФОП Григоренком О.С.

Також беручи до уваги ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання ФОП Григоренка О.С. повернути Вищому професійному училищу № 11 м. Вінниці за актом приймання-передавання нерухоме майно, оскільки дана вимога є похідною від вимог про визнання недійсним договору оренди, визнання недійсним договору оренди приміщення має правовим наслідком його повернення належному володільцю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець Григоренко О.С. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову; здійснити розподіл судових витрат.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- судом першої інстанції встановлено, що оскаржуваним договором в оренду передано приміщення, яке не передавалося училищу, на підставі свідоцтва про право власності № 48 від 09.04.2003 р. для реалізації статутних завдань учбового закладу і яке є окремим приміщенням, а саме павільйоном-магазином безпосередньо призначеним для здійснення торгівельної діяльності. Вище професійне училище № 11 м. Вінниці є установою, яка надає освітні послуги і яка не має можливості здійснювати підприємницьку діяльність, в тому числі торгівельну діяльність. А це означає, що приміщення магазину-павільйону передане в оренду не використовувалося та не може використовуватись у освітній діяльності суб`єкта освіти. Наведене свідчить про те, що обмеження, встановлені ЗУ "Про освіту" відносяться не до усього майна, яке знаходиться на балансі об`єктів освіти, а виключно до тієї його частини, яка використовується за цільовим призначенням його діяльності - для надання освітніх послуг;

- у даній справі судами було встановлено, що спірний об`єкт в експлуатацію не введений та не зареєстрований в установленому законом порядку, а отже не набув статусу об`єкта нерухомого майна. Незважаючи на це, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку, що право власності держави, в особі Верховної Ради України, виникло за фактом будівництва даного нерухомого майна та засвідчено шляхом проведення його технічної інвентаризації у грудні 2002 року. Введення даного об`єкта нерухомого майна в експлуатацію не передбачалося нормативними документами, чинними на момент набуття права власності;

- скаржник не погоджується з висновком суду про те, що введення спірного об`єкта нерухомого майна в експлуатацію не передбачалося нормативними документами, чинними на момент набуття права власності;

- скаржник вказує, що проведення навчальних занять, робота гуртків та секцій в необладнаних для цього і не прийнятих в експлуатацію навчальних приміщеннях є порушенням Закону України "Про охорону праці", "Положення про розробку інструкцій з охорони праці", затвердженого наказом Комітету по нагляду за охороною праці Міністерства праці та соціальної політики України від 29.01.1998 р. № 9 в редакції від 30.03.2017 р., "Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу", затверджених постановою Головного санітарного лікаря України від 14.08.2001 р. № 63 і погоджених Міністерством освіти і науки України від 05.06.2001 р. Таким чином, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Листом від 01.07.2022 р. витребувано матеріали справи № 902/51/21 з Господарського суду Вінницької області.

18.07.2022 р. до суду надійшли матеріали справи № 902/51/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2022 р. відкрито провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Григоренко Олександра Сергійовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.05.2022 р. у справі №902/51/21; розгляд справи призначено на 21.09.2022 р. об 15:30 год.

Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін. Прокурор зазначає, що як вбачається з умов оспорюваного договору оренди, майно навчального закладу передається в оренду з метою розміщення торговельного об`єкту з продажу автотоварів, тобто для здійснення господарської комерційної діяльності. Отже, ФОП Григоренко О.С. використовує орендоване приміщення для здійснення продажу автотоварів, що не може вважатись використанням об`єкта оренди за освітнім призначенням та не є послугами, пов`язаними із забезпеченням освітнього процесу чи обслуговуванням учасників освітнього процесу. Вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" законодавець визначає можливість надання майна освітнього закладу в оренду у разі пов`язаності мети такої оренди з навчально-виховним процесом. При цьому, невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу не є підставою для визнання правомірним договору, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

В свою чергу, державна реєстрація не є способом набуття речових прав на нерухоме майно. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. При цьому відсутність реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй майном. Згідно зі ст. 49 Закону України "Про професійно-технічну освіту" об`єкти права власності закріплюються засновником за професійно-технічним навчальним закладом державної або комунальної форми власності або установою професійно-технічної освіти на праві оперативного управління. Таким чином, орендовані приміщення належать ВПУ № 11 саме на праві оперативного управління.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Посилаючись на положення Закону України "Про освіту", ЗУ "Про оренду державного і комунального майна", зазначає, що законодавство дозволяє передачу в оренду індивідуально визначеного майна, яке входить до складу об`єкта освіти як цілісного майнового комплексу. Об`єктом оренди за спірним договором є нежитлові вбудовані приміщення, які є частиною одноповерхової будівлі павільйому- магазину, яка призначена для здійснення торгівельної діяльності, тобто використовувати вказану будівлю в інших цілях, зокрема в навчальних чи виробничих неможливо.

В судовому засіданні 21.09.2022 р. представники відповідачів підтримали доводи апеляційної скарги, просять її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

В судовому засіданні 21.09.2022 р. прокурор заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні 21.09.2022 р. просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позов прокурора залишити без розгляду.

Позивач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання 21.09.2022 р., хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку (т. 4, а. с. 76).

Враховуючи те, що судом вчинено необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши в судовому засіданні присутніх представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, ФОП Григоренко О.С. звернувся із заявою від 06.03.2019 р. до ВПУ № 11 про надання в оренду нерухомого майна магазину-павільйону, одноповерхової будівлі, загальною площею 38,2 м2, за адресою: Немирівське шосе, 78, м. Вінниця, з метою розміщення торговельного об`єкту з продажу автотоварів.

За результатами розгляду заяви ФОП Григоренка О.С., керівництво ВПУ № 11 звернулося до Департаменту освіти і науки Вінницької обласної державної адміністрації із листом № 01/125 від 12.03.2019 р., в якому просило Департамент направити клопотання Міністерству щодо надання згоди на оренду нерухомого майна, частини магазину-павільйону, одноповерхової будівлі, загальною площею 38,2 м2, на Немирівському шосе, 78 у м. Вінниця, балансоутримувачем якого є ВПУ № 11, з метою розміщення торгівельного об`єкта з продажу автотоварів ФОП Григоренком О.С.

ВПУ № 11 в зазначеному листі не заперечувало проти того, щоб орендодавцем був ФДМ, і наголосило на тому, що спірні об`єкти не використовуються в навчальному та виробничому процесі.

Крім того, ВПУ № 11 звернулося з листом № 04/154 від 28.03.2019 р. до ФДМ, в якому зазначило, що не заперечує проти передачі в оренду ФОП Григоренку О. С. спірних об`єктів з метою розміщення торгівельного об`єкта з продажу автотоварів.

ФОП Григоренко О. С. звернувся із заявою від 01.04.2019 р. до ФДМ із проханням укласти договір оренди спірних об`єктів строком на 2 роки 11 місяців.

02.04.2019 р. ФДМ отримано лист Департаменту освіти і науки облдержадміністрації № 01-21/664 від 19.03.2019 р., в якому Департамент зазначив, що не заперечує щодо надання дозволу на передачу спірних об`єктів в оренду ФОП Григоренку О.С.

ФДМ звернувся до Міністерства із запитом № 11-06/1073 від 03.04.2019 р. щодо надання згоди на укладення договору оренди спірних об`єктів з ФОП Григоренком О. С.

Міністерство надало відповідь № 1/1 1-5360 від 07.06.2019 р. про надання дозволу на передачу в оренду державного нерухомого майна спірних об`єктів з метою розміщення торгівельного об`єкта з продажу непродовольчих товарів терміном до 3-х років.

26.09.2019 р. між ФДМ (орендодавець) та ФОП Григоренком О. С. (орендар) укладено спірний договір оренди, що належить до державної власності та перебуває на балансі ВПУ № 11.

Відповідно до пункту 1.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно нежитлові вбудовані приміщення (част. № 5 (4,6 м2), № 6 (33,6 м2) за даними БТІ), загальною площею 38,2 м2, одноповерхової будівлі магазину (літ. А), за адресою: 21034, м. Вінниця, Немирівське шосе, 78, що перебуває на балансі ВПУ № 11 і є державною власністю.

Вартість орендованого майна визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, станом на 31.07.2019 р., і становить 219 917 грн.

Відповідно до пункту 1.2 договору оренди майно передається в оренду з метою розміщення торговельного об`єкту з продажу автотоварів.

За змістом пункту 2.1 договору оренди орендар вступає у строкове платне користування орендованим майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання акту приймання-передавання, погодженого з орендодавцем.

Передача орендованого майна відповідно до пункту 2.3 договору оренди здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки об`єктів оренди, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629.

Відповідно до пункту 10.1 договору оренди цей договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з 26.09.2019 р. до 24.09.2022 р. включно.

26.09.2019 р. згідно з актом приймання-передачі державного нерухомого майна, складеним між ФДМ (орендодавець), з однієї сторони, ФОП Григоренком О. С. (орендар), з другої сторони, та ВПУ № 11 (балансоутримувач), з третьої сторони, балансоутримувач передав, орендар прийняв, а орендодавець погодив передачу на термін оренди нерухомого майна спірних об`єктів, що перебувають на балансі балансоутримувача.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Інформаційної довідки №243839838 від 10.02.2021 р., до комплексу нежитлових будівель за адресою: м. Вінниця, Немирівське шосе, 78, які належать на праві господарського відання ВПУ № 11, належать: учбовий корпус літ. А, загальною площею 2 875,7 м2, побутовий корпус літ. Б, загальною площею 2 099,1 м2, майстерня літ. В, загальною площею 2 001,6 м2.

На одноповерхову будівлю магазину-павільйону, загальною площею 136,2 м2, частина якої є предметом оспорюваного договору, не зареєстровано право господарського відання за ВПУ № 11.

Відповідно до свідоцтва про право власності № 48 від 09.04.2003 р. власником будівель за адресою м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, що перебувають у повному господарському віданні ВПУ № 11 є Верховна Рада України.

Згідно з довідкою ВПУ № 11 № 04/156 від 28.03.2019 р. та експлікацією внутрішніх площ до плану житлового будинку літ. А на Немирівському шосе, 78, у м. Вінниця, передані в оренду нежитлові вбудовані приміщення є частиною одноповерхової будівлі павільйону-магазину, загальною площею 136,2 м2, яка безпосередньо призначена для здійснення торгівельної діяльності, використовувати цю будівлю іншим чином, зокрема, з навчальною та виробничою метою, не є можливим. Відсутні будь-які відомості щодо введення спірного об`єкту в експлуатацію та його реєстрацію у встановленому законом порядку.

Спір у даній справі виник у зв`язку з наявністю/відсутністю підстав для визнання спірного договору оренди недійсним та повернення спірних приміщень, що належать до державної власності.

Надаючи оцінку наявності/відсутності підстав для здійснення представництва прокурором інтересів держави у даній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилають до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз. 1, 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1 - 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень ч. ч. 3-5 ст. 53 ГПК України та ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Разом із тим у розумінні положень п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежним чином.

"Нездійснення захисту" має прояв у пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

З огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Суд також враховує, що бездіяльність компетентного органу не обов`язково повинна носити умисний характер достатньо самого факту наявності бездіяльності, яка може також виявлятися пасивній поведінці, неможливості реалізувати відповідні повноваження з незалежних від органу причин, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020 р.

Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор визначає позивачем - Міністерство освіти і науки України, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Так, в матеріалах справи наявний лист заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури № 32-129вих-21 від 11.01.2021 р., адресований Міністерству освіти і науки України за змістом якого Вінницька місцева прокуратура листом від 02.07.2020 р. за вих. № 32-5086-20 зверталась до Міністерства освіти і науки України з проханням повідомити, чи надавало Міністерство згоду на оренду обумовленого договором державного майна у відповідності до п. 30 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", а також щодо вжиття Міністерством, як уповноваженим органом управління, заходів щодо звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним вищезазначеного договору або висловлення іншої правової позиції із зазначеного питання. Однак відповіді на вказаний лист не отримано, тому у січні 2021 року прокурором подано позов до суду.

Тобто з моменту укладення оспорюваного договору до дати пред`явлення вказаного позову минуло більше одного року, тому у відповідного міністерства було достатньо часу для самостійного звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, засновником ВПУ № 11 є Міністерство освіти і науки України. Згідно п. 1.1. статуту ВПУ № 11 професійне училище є підпорядкованим Міністерству освіти i науки України. Організаційно-правова форма діяльності училища: державна організація (установа, заклад). Згідно п. 7.9. статуту, майно вищого професійного училища закріплюється на пpaвi оперативного управління. Функції управління майном, яке закріплюється за вищим професійним училищем, здійснює Міністерство освіти і науки України. Майно не підлягає передачі в оренду без згоди Міністерство освіти і науки України, крім передбачених законодавством випадків (т. 1, а. с. 15-25).

Таким чином, в силу положень статуту ВПУ № 11, МОН України, як засновник навчального закладу, який здійснює управління ним та контроль за його діяльністю, є уповноваженим органом у спірних правовідносинах, оскільки міг та повинен контролювати питання укладення оспорюваного договору оренди. Повноваження відповідного міністерства щодо функцій відносно контролю за використанням державного майна врегульовано положеннями ГК України (ст. ст. 22, 75 (1), 137) та спеціальних нормативних актів, котрі регламентують порядок управління об`єктами державної власності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором правомірно визначено Міністерство освіти і науки України, як належного позивача у даних правовідносинах, тому відсутні підстави для залишення позову без розгляду, про що просить третя особа у справі.

Разом з тим, дані висновки суду стосуються процесуальних питань доступу до правосуддя, однак можливість задоволення позовних вимог залежить від аналізу обставин набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, який є предметом оренди, можливості його використання поза освітнім процесом, дотримання сторонами норм законодавства у процесі укладення оспорюваного договору.

Щодо суті заявленого позову суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 287 ГК України вбачається, що орендодавцями щодо державного та комунального майна є:

1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом;

2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності;

3) державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом;

4) державне підприємство із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами - щодо нерухомого майна та іншого окремого індивідуально визначеного майна цього підприємства.

Аналогічні приписи містить ст. 5 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 1 ст. 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Найм будівлі або іншої капітальної споруди врегульовано положеннями статей 793-797 ЦК України. Змістом зазначених статей ЦК України передбачено найм як будівлі або іншої капітальної споруди, так і їх окремої частини.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено перелік майна, яке не може бути об`єктами оренди.

Таким чином, предметом оренди може бути оборотоздатне майно, оренда якого не заборонена законом та не суперечить меті його використання.

Колегія суддів апеляційного суду, з`ясовуючи обставини набуття права власності на спірне нерухоме майно, його правовий статус та можливість передачі в оренду за умовами оспорюваного договору, зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 постанови КМ України від 05.11.1991 р. № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

За змістом ч. 1 ст. 34 Закону України "Про власність" загальнодержавну (республіканську) власність складають, зокрема, майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів.

Статтею 49 Закону України "Про власність" передбачено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Спірні приміщення, як майно середніх спеціальних навчальних закладів, відповідно до Закону України "Про власність" на підставі свідоцтва від 09.04.2003 р. № 48 були оформлені за державою в особі Верховної Ради України.

20.06.2007 р. вступив в дію Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України", відповідно до якого втратив чинність Закон України "Про власність".

Статтею 75 Конституції України встановлено, що Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституційний суд України в рішенні від 17.10.2002 р. у справі № 17/рп/2002 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статей 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважності Верховної Ради України) зазначив, що Верховна Рада України визначена в ст. 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів.

Конституційний суд України в рішенні від 01.07.1998 № 9-рп зазначив, що аналіз положень Конституції і законів України, інших нормативних актів свідчить, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника в межах, визначених Основним Законом України, а Кабінет Міністрів України конституційно визнаний тим органом, на який покладено управління державним майном відповідно до закону.

Правові засади управління об`єктами державної власності в Україні було встановлено Законом України "Про управління об`єктами державної власності".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Таким чином, з дати вступу в силу Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Цивільного кодексу України" управління об`єктами державної власності здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами.

В силу ч. 1 ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що саме Міністерство освіти і науки є уповноваженим органом управління спірним майном, враховуючи його будівництво та первісну інвентаризацію закладом освіти.

В свою чергу, згідно положень статуту ВПУ № 11 (т. 1 а. с. 15-25), Вище професійне училище є неприбутковим закладом, режим майна училища визначено шляхом його закріплення на праві оперативного управління, що є відмінним від права власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 ГК України, держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Майно державного некомерційного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління (ч. 2 ст. 75(1) ГК України).

Згідно ч. 2 ст. 137 ГК України, власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Відтак, враховуючи викладене, належне ВПУ № 11 майно є державною власністю, контроль за використання якої здійснює профільне міністерство, тобто училище не є самостійним суб`єктом права власності, а лише реалізує статні цілі шляхом використання відповідного майна.

В силу ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції Закону від 01.07.2004 р.), право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація є дише державною функцією, підтвердженням державного виникнення, існування або припинення права власності на нерухоме майно, що в свою чергу гарантується Конституцією України.

Тобто, набуття права власності підтверджується первинними документами та вчиненням юридичних дій як особливим правовим складом правовідношення щодо набуття права власності. Прийняття нерухомого майна до експлуатації, як підстава набуття права власності, є обов`язковою лише у випадку передбачення такої вимог у нормативно-правовому акті, котрий був чинний станом на момент завершення будівництва (створення майна).

Отже, істотним для вирішення даного спору є визначення моменту створення нерухомого майна, набуття права власності, застосування законодавства, чинного на момент виникнення даних юридичних фактів.

Колегія суддів вказує, що згідно ст. 73 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У господарський процес введено стандарт доказування "вірогідності доказів". Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 906/1222/19).

Так, згідно із довідкою ВПУ № 11 № 04/156 від 28.03.2019 р. та експлікацією внутрішніх площ до плану житлового будинку літ. А по вул. Немирівське шосе, 78 у м. Вінниця, передані в оренду нежитлові вбудовані приміщення є частиною одноповерхової будівлі павільйону-магазину, загальною площею 137,6 м2, яка безпосередньо призначена для здійснення торгівельної діяльності, використовувати цю будівлю іншим чином, зокрема, з навчальною та виробничою метою, не є можливим.

Вiдповiдно до iнформацiї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власностi на нерухоме майно, Державного реєстру Iпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктiв нерухомого майна, право власності або оперативного управління на нерухоме майно - нежитлові вбудовані приміщення (част. № 5 (4,6 кв.м.), № 6 (33,6 кв.м.) за даними БТІ), загальною площею 38,2 кв.м., одноповерхової будівлі магазину (за матеріалами інвентаризаційної справи літ. Г колишня літ. А), за адресою: 21034, м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, не зареєстровано (т. 1, а. с. 73-81).

Власником об`єктів нерухомого майна - учбових корпусів у м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, є держава в особі Верховної Ради України, будівлі знаходяться у господарському віданні закладу - Вищого професійного училища № 11.

Водночас, право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами №:03:017:0044 та № :03:017:0043, для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти, зареєстровано за державою в особі Міністерства освіти і науки України; право постійного користування земельними ділянками зареєстровано за Вищим професійним училищем № 11 м. Вінниці.

Судом апеляційної інстанції також досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 3239 відносно об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, та встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № 48 від 09.04.2003 р., власником будівель за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, що перебувають у повному господарському віданні ВПУ № 11, є Верховна Рада України.

Підставою видачі свідоцтва стало звернення директора ВПУ № 11 від 21.03.2003 р. та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 534 від 08.04.2003 р. про оформлення права загальнодержавної власності в особі Верховної Ради України на будівлі за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, які перебувають у повному господарському віданні закладу - ВПУ № 11.

14.05.2003 р. видано реєстраційне посвідчення з приводу реєстрації права власності на майно за державою, в особі Верховної Ради України.

Тобто дійсно видане свідоцтво та реєстраційне посвідчення не містять інформації про реєстрацію права власності на приміщення павільйону-магазину (літ. А), розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78.

Однак, матеріали реєстраційної справи містять окремий том щодо будівлі "літ. Г" (колишня "літ. А"), згідно матеріалів якого 31.10.2002 р. директор ВПУ № 11звернувся до ВООБТІ із листом № 252 щодо проведення замірів павільйону-магазину, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78.

План будівлі складено технічними працівниками БІТ 02.12.2002 р., експлікацію та план зовнішніх обмірів складено 03.12.2002 р., акт вартості будівель та споруд магазину оформлено 16.12.2002 р.

Згідно довідки № 299 від 16.12.2002 р. підтверджено перебування павільйону-магазину, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, площею 135,8 кв.м., на балансі ВПУ №11, балансовою вартістю станом на 01.07.1997 р. в розмірі 212 077 грн.

Первісну інвентаризацію павільйону-магазину, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78 проведено у грудні 2002 р.

В свою чергу, за наслідком проведеної технічної інвентаризації магазину "літ. Г" у лютому 2020 р. встановлено, що приміщення складається з торгівельної зали, підсобного приміщення, коридору, санвузла, загальною площею 137,6 кв. м.

Згідно акту поточних змін та технічного паспорту від 19.02.2020 р. обстежено приміщення магазину "літ. Г (А)", встановлено внесення змін внаслідок внутрішнього перепланування та заміни матеріалу стін, що не відноситься до самочинного будівництва.

Також, у ході обстеження визначено дату зведення будівлі у 1992 році, яке є державною власністю, тому не потребує введення в експлуатацію.

Відомості щодо дати будівництва павільйону-магазину, який знаходиться за адресою: м.Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, у 1992 році внесено до акту поточних змін та технічного паспорту від 19.02.2020 р.

Після проведеної технічної інвентаризації було укладено договір оренди № 2069-НМ від 06.11.2019 р. між ТОВ "Гідравлік Мастер" та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях.

Таким чином, матеріали справи не містять інших відомостей, окрім як спорудження магазину у 1992 році та проведення технічної інвентаризації будівлі у 2002 році. У процесі інвентаризації констатовано, що оформлення права на нерухоме майно не потребує окремого введення в експлуатацію.

Враховуючи встановлену у процесі технічної інвентаризації дату будівництва павільйону-магазину, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78, саме у 1992 році, питання набуття права власності на нерухоме майно було врегульовано Інструкцією "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" від 31.01.1966 р., затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР.

Держава з метою виконання державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомості створила державні підприємства БТІ у складі Мінкомунгоспу, на які поклала функції реєстратора.

Згідно Інструкції від 31.01.1966 р., реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

В подальшому, Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 р. № 31/1056, які втратили чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 р. № 121, розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 27.02.1995 р. встановлювали порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходилися у власності юридичних та фізичних осіб.

Згідно п. 1.4 вказаних Правил, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства БТІ місцевих органів державної виконавчої влади.

Відповідно до п.1.5 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 р. № 121, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 р. № 399/2839, яка втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15.02.2002 р. № 36 у зв`язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 р. № 157/6445, державну реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали Державні комунальні підприємства БТІ.

Таким чином, органи бюро технічної інвентаризації здійснювали функцію державних реєстраторів до 01.01.2013 р., внаслідок прийняття Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України" від 11.02.2010 р. № 1878-VI.

Відповідно до п. п. 12, 13 Інструкції "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" від 31.01.1966 р., для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації:

а) оглянути будинок (домоволодіння);

б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з`ясувати хто являється його власником;

в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості;

г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян.

Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а).

При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення (додаток N 3 та 3-а).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підставою набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, споруджені до 1995 року було проведення технічної інвентаризації даного об`єкта. За матеріалами справи таку інвентаризацію вперше проведено 02.12.2002 р. на підставі заяви директора ВПУ №11 від 31.10.2002 р.

Отже, право власності держави, в особі Верховної Ради України, виникло за фактом будівництва даного нерухомого майна та засвідчено шляхом проведення його технічної інвентаризації у грудні 2002 р. Введення даного об'єкта нерухомого майна в експлуатацію не передбачалося нормативними документами, чинними на момент набуття права власності.

Таким чином, оцінивши наявні у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку про наявність достатніх доказів, якими доведено набуття права державної власності на спірний павільйон-магазин, який знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 78. Відсутність відомостей про право власності у державному електронному реєстрі, не видача окремого свідоцтва про таке право не скасовує фактів його виникнення, існування та визнання, в силу приписів ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції Закону від 01.07.2004 р.). Перебування майна на балансі ВПУ №11 не заперечувалось сторонами.

За змістом статуту ВПУ № 11 саме Міністерство освіти і науки є уповноваженим органом управління спірним майном, враховуючи його будівництво, первісну інвентаризацію та перебування на балансі закладу освіти. В силу положень статуту, ч. 5 ст. 22, ч. 2 ст. 75 (1), ч. 2 ст. 137 ГК України, належне ВПУ № 11 майно є державною власністю, училище не є самостійним суб`єктом права власності, а лише реалізує статні цілі шляхом використання відповідного майна.

А відтак, суд вважає за необхідне встановити обставини можливості використання належного на праві оперативного управління майна закладом освіти у комерційних цілях шляхом передачі в оренду з цільовим призначенням, яке виходить за предмет освітнього процесу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 80 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору оренди від 26.09.2019 р.) до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством.

Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

На підставі ч. 6 ст. 15 Закону України "Про освіту", заклади професійної (професійно-технічної) освіти здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації осіб за кошти державного та/або місцевих бюджетів, а також за угодами з підприємствами, установами, організаціями, окремими фізичними та/або юридичними особами.

Об`єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти (Постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17).

Відповідно до імперативних вимог ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту", об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог зазначеної норми законодавець визначає обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі на умовах оренди).

Невикористання певного приміщення навчальним закладом не свідчить про неприналежність цього приміщення до об`єкта освіти (постанови КГС ВС від 30.01.2018 р. у справі № 905/1266/17, від 10.04.2018 р. у справі № 906/165/17, від 04.07.2018 р. у справі № 902/653/17).

Таким чином, за змістом положень ч. ч. 1, 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" нежитлові приміщення, які становлять матеріально-технічну базу об`єктів освіти, не можуть використовуватися не за освітнім призначенням, а можуть бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним чи навчально-виробничим процесом.

При цьому, саме собі невикористання навчальним закладом спірних приміщень не надає права передачі цих приміщень в оренду з іншою метою, аніж пов`язаною з освітньою діяльністю самого навчального закладу, а недостатнє фінансування державного чи комунального навчального закладу також не є підставою для використання об`єктів освіти для цілей, не пов`язаних з освітньою діяльністю.

Згідно ч. 6 ст. 80 Закону, майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до ст. 81 цього Закону (державно-приватне партнерство у сфері освіти і науки).

У підпункті 2 пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 р. № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" вказано, що навчальні заклади мають право надавати інші послуги, зокрема, надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується в навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 р. №63, передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведених правових положень, як додаткові джерела фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання. Проте, надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі (Постанова КГС ВС від 14 квітня 2021 року у справі № 917/782/20).

Суд наголошує, що такий режим використання встановлено не лише щодо нерухомого, а також будь-якого іншого майна, яке перебуває у володінні закладу освіти, тому введення приміщень у експлуатацію, відсутність реєстрації права власності, за наявності у матеріалах справи неспростовних доказів обліку майна на балансі ВПУ №11, не впливає на висновки суду та не виключає застосування обмежень, визначених Законом України "Про освіту", відносно пов`язаності використання орендованого майна з навчально-виховним процесом, відповідного навчального закладу.

Законодавцем встановлено наступні форми використання майна закладами освіти: самостійно; оренда; спільна діяльність; державно-приватне партнерство. Водночас, передачу майна в оренду дозволено виключно за умови одночасного дотримання наступних обставин: пов`язаність використання майна з навчально-виховним процесом; надання освітніх послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти; такі освітні послуги пов`язані із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, приміщення тимчасового не використовуються закладом освіти; коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

За встановлених судом обставин, договір оренди укладено щодо приміщень державного закладу освіти з визначенням цільового призначення його використання здійснення господарської (підприємницької) діяльності (торгівлі автотоварами). Тобто, мета використання орендованого майна не відповідає меті освітнього (навчально-виховного чи наукового) призначення, що свідчить про недотримання вимог ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту".

Колегія суддів зазначає, що оспорюваний договір не містить положень щодо форми використання орендованих приміщень одночасно у навчальних цілях, доступу викладачів чи студентів ВПУ №11 до приміщення у процесі освітньої діяльності. В свою чергу, укладений сторонами договір про надання послуг суд не приймає до уваги, оскільки останній не є частиною оспорюваного договору (т. 1 а. с. 97).

Разом з тим, наявні у справі листи керівника ВПУ № 11 щодо не використання приміщень у освітніх цілях (т. 1 а. с. 59, 61) не можуть змінювати визначену законом мету використання нерухомого майна та виключати застосування нормативних обмежень щодо передачі майна в оренди з комерційною метою, яка не пов`язана з освітнім процесом. Також, позиція керівництва закладу освіти не підтверджена іншими письмовими доказами.

Тобто, у процесі укладення оспорюваного договору сторонами дотримано лише одну умову передачі майна в оренду (тимчасове невикористання приміщення), однак не дотримано чотирьох інших істотних умов, котрі у своїй сукупності формують правову підставу для укладення договору оренди закладом освіти.

Колегія суддів зазначає, що наявність листа Міністерства освіти і науки України № 11-06/1073 від 03.04.2019 р. (т. 1, а. с. 64) про надання дозволу на укладення договору оренди ще не свідчить про надання дозволу на проведення відповідної комерційної діяльності, не може бути підставою для використання об`єкта освіти не за цільовим призначенням, оскільки така господарська діяльність порушує імперативні приписи Закону України "Про освіту". Зокрема, у відповідному листі Міністерством звернуто увагу на необхідність врахування напрямку діяльності орендаря з тим, щоб не завадити умовам безпечної роботи закладу.

Суд також критично оцінює посилання відповідача-2 на положення п. 29 постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 р. № 483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна", відповідно до якого обмеження щодо використання майна закладів охорони здоров`я, освіти, соціально-культурного призначення (майна закладів культури, об`єктів спортивної інфраструктури) не поширюються на оренду будівель, споруд, окремих приміщень та їх частин, іншого нерухомого майна, що, зокрема, не використовується у діяльності таких закладів та об`єктів протягом трьох років (для об`єктів площею менш як 500 кв. метрів), за умови, що це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі або об`єкті. Зазначена постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, тому не може суперечити Закону України "Про освіту".

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження обставин, що передача нерухомого майна ВПУ №11 в оренду не погіршило соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у такому закладі. Враховуючи розподіл обов`язку доказування, суд виходить з того, що доведення обставин дотримання вимог п. 29 постанови покладено саме на сторін оспорюваного договору.

З огляду на викладене, суд застосовує положення саме Закону України "Про освіту", як нормативного акта, котрий має вищу юридичну силу, та відхиляє доводи відповідачів і представника третьої особи.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 р. у справі № 913/204/18).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 р. по справі № 905/1227/17).

Враховуючи наведені вище обставини та оцінені судом докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні оспорюваного договору оренди сторонами не дотримано вимог Закону України "Про освіту", тому передача майна освітнього закладу в оренду не відповідає вимогам нормативно-правових актів та меті здійснення освітнього процесу.

Крім того, Міністерство освіти і науки України, як уповноважений орган управління державним майном у даній сфері правовідносин (про що зазначено вище), є зацікавленою особою, інтереси якої щодо належного використання нерухомого майна порушено.

Суд констатує, що судовому захисту підлягає не лише порушено право, але й майновий інтерес (рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі №18-рп/2004).

Отже, прокурором доведено порушення вимог законодавства у процесі укладення договору оренди, а також порушення інтересів позивача, що в силу положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для задоволення позову в частині визнання недійсним договору оренди №2056-НМ нерухомого майна, що належить до державної власності та перебуває на балансі Вищого професійного училища № 11 м. Вінниці, укладеного 26.09.2019 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій та Хмельницькій областях та Фізичною особою - підприємцем Григоренком О.С.

З огляду на встановлені судом обставини у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог прокурора про зобов`язання ФОП Григоренка О.С. повернути Вищому професійному училищу № 11 м. Вінниці за актом приймання-передавання нерухоме майно.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 26.05.2022 р. у справі № 902/51/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Григоренко Олександра Сергійовича - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Григоренко Олександра Сергійовича на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.05.2022 р. у справі № 902/51/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2022

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.