ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2022м. ХарківСправа № 922/829/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (Кловський узвіз, буд. 9/1, м. Київ, 01021; ),
до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (вул. Безлюдівська, буд. 1, м. Харків, 61109; ),
про стягнення 343317,20 грн,
за участю представників:

позивача - Жирного О.С. (в режимі відеоконференції),

відповідача - Юркової Т.С. (в режимі відеоконференції),

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою (вх. № 829/22 від 24.05.2022) до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" про стягнення з відповідача 240529,91 грн заборгованості за надані послуги транспортування природного газу за Договором № /П39 від 28.09.2011; 41107, 24 грн пені; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 21413, 50 грн та інфляційних втрат у розмірі 40266,55 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення п. 6.3.2 Договору та приписів чинного законодавства, частково оплатив послуги, надані позивачем у грудні 2018 року, та повністю не сплатив за надані позивачем послуги у березні-квітні 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.05.2022 вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі №922/829/22 за правилами загального позовного провадження; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня припинення або закінчення воєнного часу для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України; про час та місце підготовчого засідання вирішено повідомити учасників справи додатково.

Ухвалою господарського суду від 23.06.2022 підготовче засідання у справі призначено на 02.08.2022 о 15:50.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 15.07.2022, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що зобов`язання за Договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П39 від 28.09.2011 є припиненими на підставі ст.607 ЦК України, оскільки з моменту анулювання ліцензії на постачання природного газу, тобто з 01.07.2015, AT "Харківгаз" не міг бути замовником послуг транспортування природного газу для потреб промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання. Послуги з транспортування за Договором № /П39 від 28.09.2011 могли бути надані позивачем лише за завданням відповідача. Проте, матеріали справи не містять жодних доказів про те, що відповідач надавав завдання (номінації) на надання послуг транспортування газу в обсягах, які вказані в актах наданих послуг, а також те, що відповідачем було фактично отримано вказані послуги. Крім того, відповідачем у порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України та ч. 5 ст. 315 ГК України, було заявлено про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат, який, на думку відповідача, становить шість місяців (згідно зі ст. 315 ГК України), оскільки укладеному між сторонами договору на транспортування продукції трубопроводами притаманні риси договору перевезення.

22.07.2022 позивачем було надано до суду відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якій позивач визнав доводи відповідача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, позивач зазначив, що AT "Харківгаз" у спірні місяці 2018 - 2019 років було використано (спожито) обсяг природного газу для ВТВ та власних потреб, який підтверджується алокаціями та актами наданих послуг, а AT "Укртрансгаз" було надано послуги на транспортування таких обсягів природного газу, що не спростовано відповідачем. Відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, якими він заперечує прози позовних вимог. Також позивач зазначив, що договір транспортування природного газу є договором, який передбачає надання послуг, а його істотні умови визначені ст. 901 ЦК України та спеціальним законодавством - Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом ГТС, Типовим договором та відповідно не є договором перевезення вантажу, як стверджує відповідач, тому до нього не може бути застосовано строки спеціальної позовної давності.

05.08.2022 до суду надійшли письмові заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив на позовну заяву. У запереченнях відповідач зазначив, що позивачем не доведено факт реального здійснення господарської операції. 17.12.2015 між сторонами було укладено Договір № транспортування природного газу, яким сторони погодили надання послуг з транспортування природного газу на умовах та на підставі Типовому договору транспортування природного газу, затвердженому постановою НКРЕКП. Отже, відносини щодо транспортування природного газу у період з 01.12.2015 підлягали регулюванню на підставі Договору 2015 року, Договір 2011 року на відносини, які виникли між сторонами у спірний період, не поширювався, оскільки у 2018-2019 роках АТ "Харківгаз" не здійснював постачання природного газу. На думку, відповідача, складені акти наданих послуг на підставі Договору 2011 року не підтверджують надання послуги транспортування природного газу у спірний період, та не можуть слугувати підставою для стягнення вартості послуги транспортування природного газу. Щодо строків позовної давності, відповідач зазначив, що посилання позивача на висновки, викладені в Окремій думці суддів Верховного Суду до постанови від 18.02.2022 у справі № 918/450/20 та в постанові Верховного Суду від 15.07.2022 по справі № 921/184/21, є такими, що не спростовують доводи АТ "Харківгаз" щодо застосування строків позовної давності, оскільки суддями Верховного Суду у вищевказаних процесуальних документах проаналізовано лише ч. 1 ст. 307 ГК України. Аналізу ч. 1 ст. 306 ГК України у вищевказаних постановах не робилось. Крім того, як зазначив відповідач, вищевказані процесуальні документи не є остаточними.

Протокольною ухвалою від 16.08.2022 підготовче провадження у справі №922/829/22 закрито; розгляд справи по суті призначено на 20.09.2022 о 15:20.

У судовому засіданні, яке відбулося 20.09.2022, представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив відмовити у застосуванні позовної давності до позовних вимог, посилаючись на пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Представник відповідача проти позову заперечувала, просила застосувати до позовних вимог про стягнення з АТ "Харківгаз" основної заборгованості за період лютий 2019 року, березень 2019 року та квітень 2019 року, а також нарахованої пені, 3% річних та інфляційних втрат позовну давність та відмовити у позові повністю у зв`язку зі спливом її строку.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

28.09.2011 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (в подальшому змінено на Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз"; (додаткова угода № 2 від 17.01.2013), в подальшому перейменовано на Акціонерне товариство "Укртрансгаз", далі - позивач) та Публічним акціонерним товариством "Харківгаз" (в подальшому змінено найменування на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз"; далі - відповідач) було укладено Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П39.

Згідно з п. 1.1 вищевказаного Договору, позивач зобов`язався надати відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу відповідача від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а відповідач зобов`язався внести плату за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами цього Договору.

Відповідно до п. 11.1 Договору передбачено, що Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за надані позивачем послуги - до повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за цим Договором.

Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Матеріали справи свідчать, що у період надання послуг, в тому числі і в період січень-грудень 2018 і січень-квітень 2019 років, за Договором ані позивач, ані відповідач не заявляли одне одному про припинення дії Договору або про перегляд його умов.

Згідно з Угодою від 10.12.2019 про розірвання договору на транспортування природного газу № /П39, сторони дійшли згоди про розірвання даного Договору з 01.05.2019.

Відповідно до п. 3.1 Договору, послуги з транспортування газу оформляються Газотранспортним підприємством (позивачем) і Замовником (відповідачем) актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами.

Газотранспортне підприємство до 15-го числа місяця, наступного за звітнім, направляє Замовнику два примірники акта наданих послуг за звітній місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства (п. 3.2 Договору).

Пунктом 3.4 Договору передбачено, що акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків Замовника з Газотранспортним підприємством.

Згідно з п. 5.1 Договору, розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для підприємства позивача встановлений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 29.12.2015 № 3159 "Про встановлення загального тарифу на транспортування природного газу, тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами".

Пунктом 6.3.2 Договору відповідач взяв на себе обов`язок своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами Договору.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору позивач надав у 2018 та 2019 роках відповідачу послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами на загальну суму 1 518 106,56 грн.

Факт отримання відповідачем послуг транспортування за Договором у період: січень, серпень, жовтень, грудень 2018 року та січень-лютий 2019 року підтверджується підписаними між сторонами без зауважень актами наданих послуг транспортування, копії яких містяться в матеріалах справи.

Акти наданих послуг за вересень, листопад 2018 року з боку відповідача не підписані, але за цей період з боку AT "Харківгаз" було здійснено оплати № 8, № 9 та № 18 із призначенням платежу "Постанова КМУ від 04.03.2002р. № 256 за послугу транспортування природного газу за 2018 рік з Договором /П39 від 28.09.2011 року", про що свідчать відповідні копії банківських виписок.

Крім того, факт отримання відповідачем послуг транспортування за Договором за вересень листопад 2018 року підтверджується наданими відповідачем Алокаціями (звітами) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ "Харківгаз", між замовниками послуги транспортування (постачальниками) за вересень, листопад 2018 року.

Не підписання вказаних актів є порушенням п. 6.3.3 Договору, відповідно до якого відповідач зобов`язався оформити надані послуги з транспортування актами наданих послуг.

Сплата наданих послуг за вересень та листопад 2018 року свідчить про те, що сторона вжила заходів, спрямованих на прийняття вказаних обсягів наданих послуг за Договором та виконання його умов.

За даними позивача, обсяг протранспортованого відповідачу за Договором природного газу у березні та квітні 2019 року складає 11275,439 тис. м3 та 5989,697 тис.м3, відповідно, та підтверджується даними з Інформаційної платформи, яка з урахуванням вимог п. 1 глави 3 розділу IV Кодексу газотранспортної системи застосовується для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ.

Пунктом 5.5 Договору визначено, що оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється відповідачем (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, в якому буде здійснюватися транспортування газу.

Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводяться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Пункт 5.6 Договору визначає, що у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, то замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Замовником двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Проте, відповідач в порушення зазначених вище умов Договору, надані у 2018 та 2019 роках, згідно з Договором, послуги оплатив частково на суму 1 277 576,65 грн, а саме, повністю сплатив заборгованість за надані послуги транспортування у період: січень-листопад 2018 року та січень-лютий 2019 року. Частково несплаченою залишилась заборгованість за надані послуги транспортування у грудні 2018 року та повністю несплачена заборгованість за березень-квітень 2019 року.

Отже, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з оплати вартості наданих за Договором послуг у розмірі 240 529,91 грн, яка на даний час відповідачем не сплачена. Крім того, відповідачем допущено порушення встановленого Договором строку для оплати заборгованості з наданих за Договором послуг.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що він не є постачальником природного газу. Суд погоджується з такими доводами відповідача, оскільки статус AT "Харківгаз" визначено умовами Договору та Кодексу ГРМ як "замовник послуг транспортування та споживач природного газу в частині використання обсягів фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу".

Розділом 6 глави ІІІ Кодексу ГРМ передбачено: "З урахуванням специфіки переміщення природного газу газорозподільною системою, що пов`язана з умовною нормативною герметичністю газопроводів, з`єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, інших приладів та обладнання (тобто стан, за якого можливий витік газу, що не може бути зафіксований органолептичним методом) та витоками газу під час технічного огляду чи обслуговування, поточного ремонту, заміни арматури, приладів, обладнання, устаткування, Оператор ГРМ укладає договір (договори) на закупівлю природного газу для покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в ГРМ для забезпечення фізичного балансування ГРМ та власної господарської діяльності.

Об`єм (обсяг) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу за підсумками місяця та календарного року визначається Оператором ГРМ відповідно до глави 1 розділу XII цього Кодексу та розраховується як різниця між об`ємом (обсягом) надходження природного газу, до ГРМ у відповідний період і об`ємом (обсягом) природного газу, який розподілений між підключеними до/через ГРМ споживачами та переданий в суміжні ГРМ протягом зазначеного періоду.

Відповідно до п. 4 глави 6 розділу ІІІ Кодексу ГРМ об`єм (обсяг) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу за підсумками місяця та календарного року визначається Оператором ГРМ відповідно до глави 1 розділу XII цього Кодексу та розраховується як різниця між об`ємом (обсягом) надходження природного газу, до ГРМ у відповідний період і об`ємом (обсягом) природного газу який розподілений між підключеними до/через ГРМ споживачами та переданий в суміжні ГРМ протягом зазначеного періоду.

У зв`язку з наведеним, відповідач як оператор ГРМ (оператор газорозподільних систем) самостійно визначив обсяг виробничо-технологічних витрат природного газу у вказаних у алокаціях розмірах, тобто спожив обсяг природного газу, який був протранспортований йому позивачем.

Як було зазначено вище, позивач надав відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу у 2018 та 2019 роках в обсягах 102798,439 тис.м3 на загальну суму 1518106,56 грн, який було використано (спожито) відповідачем для ВТВ та власних потреб.

Факт отримання відповідачем послуг транспортування за Договором за період: січень-серпень, жовтень, грудень 2018 року та січень-лютий 2019 року, підтверджується підписаними між сторонами без зауважень актами наданих послуг транспортування, а також оплатами послуг за вересень, листопад 2018 року (період, за який акти наданих послуг не були підписані відповідачем) із призначенням платежу "Постанова КМУ від 04.03.2002р. № 256 за послугу транспортування природного газу за 2018 рік за Договором /П39 від 28.09.2011 року", про що свідчать надані позивачем копії банківських виписок.

Крім того, факт отримання відповідачем послуг транспортування за Договором за вересень, листопад 2018 року підтверджується даними самого відповідача, а саме наданими ним Алокаціями (звітами) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ "Харківгаз", між замовниками послуги транспортування (постачальниками) за вересень, листопад 2018 р.

Не підписання вказаних актів за вересень, листопад 2018 року є порушенням п.6.3.3 Договору, відповідно до якого відповідач зобов`язався оформити надані послуги з транспортування актами наданих послуг. Сплата наданих послуг за вересень та листопад 2018 року свідчить про те, що сторона вжила заходів спрямованих на прийняття вказаних обсягів наданих послуг за договором та виконання його умов.

Стосовно обсягів протранспортованого відповідачу за Договором природного газу у березні та квітні 2019 року, за даними позивача, такий обсяг складає 11275,439 тис.м3 та 5989,697 тис.м3, відповідно, та підтверджується даними з Інформаційної платформи, яка, з урахуванням вимог п. 1 глави 3 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, застосовується для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ (скріншот з інформаційної платформи наявний в матеріалах справи).

Вищевказане свідчить, що AT "Харківгаз" у спірні місяці 2018-2019 років було використано (спожито) обсяг природного газу для ВТВ та власних потреб, що підтверджується алокаціями та актами наданих послуг, а AT "Укртрансгаз" було надано послуги на транспортування таких обсягів природного газу, що не спростовано відповідачем.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.06.2022 у справі № 907/13/21 за позовом АТ "Укртрансгаз" до АТ "Закарпатгаз" про стягнення заборгованості за послуги транспортування природного газу за договором від 28.09.2011 № /П14 за період з травня 2018 року по квітень 2019 року. Так, приймаючи відповідну постанову про задоволення позовних вимог, Верховний Суд, крім іншого, зазначив: "Посилання апеляційного суду, що АТ "Оператор газорозподільної системи "Закарпатгаз" не був постачальником природного газу промисловим споживачам та іншим суб`єктам господарювання у спірний період, як це відображено у актах наданих послуг з транспортування природного газу за період з травня 2018 року по квітень 2019 року, не спростовують самого факту надання послуг, прийняття їх замовником і, відповідно, виникнення у відповідача обов`язку оплатити отримані послуги".

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 953 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином, не допускаються.

Як зазначалося вище, факт отримання відповідачем послуг транспортування за Договором за період: січень серпень, жовтень, грудень 2018 року та січень-лютий 2019 року підтверджується підписаними між сторонами без зауважень актами наданих послуг транспортування, а також частковими оплатами відповідачем послуг транспортування природного газу за період вересень, листопад 2018 року, про що свідчать відповідні копії банківських виписок.

Строк оплати наданих послуг, відповідно до розділу 5 Договору, є таким, що настав.

Оскільки відповідач не надав суду доказів сплати існуючої заборгованості, суд приходить до висновку про задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь позивача 240 529,91 грн основного боргу.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Позивач та відповідач узгодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань Договором, вони несуть відповідальність у межах, передбачених законодавством (п. 7.1 Договору).

У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 7.3 Договору).

На підставі наведеного, позивачем було нараховано відповідачу пеню за неналежне виконання зобов`язань за Договором у зв`язку з порушенням належного строку оплати актів наданих послуг у розмірі 41 107,24 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору та простроченням здійснення оплати за надані послуги, позивачем було здійснено нарахування 3% річних, що становить 21 413,50 грн та інфляційних втрат у розмірі 40 266,55 грн.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат законними та обґрунтованими.

При цьому, судом враховано, що платежі за отримані послуги були проведені відповідачем на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 за транспортування природного газу Договором № /П39 від 28.09.2011.

На підставі вищевказаної Постанови Кабінету Міністрів України затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Аналіз змісту цього Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Враховуючи, що умовами Договору № /П39 від 28.09.2011 газ замовника, транспортування якого за цим договором здійснює газотранспортне підприємство, призначений для задоволення потреб промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання, положення постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін і, відповідно, не впливають на порядок і строки розрахунків сторін за цим договором.

Верховний Суд у Постанові від 20.05.2020 по справі № 905/2466/16 дійшов аналогічних висновків, а саме: « Суди встановили, що згідно з додатковою угодою від 20.06.2014 № 5 до договору сторони частково змінили пункт 1.2 договору, а саме визначили: "Газ замовника, транспортування якого за цим договором здійснює газотранспортне підприємство, призначений для задоволення, потреб промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання".

6.27. Отже, положення постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін і, відповідно, не впливають на порядок і строки розрахунків сторін за договором № /П09.»

Отже, враховуючи вищенаведене, незважаючи на те, що відповідач для розрахунку за Договором № /П39 від 28.09.2011 використав державні кошти, отримані за постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, та приймаючи до уваги, що газ замовника, транспортування якого за цим договором здійснює газотранспортне підприємство, призначений для задоволення потреб промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання, суд дійшов висновку, що позивач правомірно нарахував пеню, інфляційні втрати, 3% річних.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 343317,20 грн, у тому числі: 240 529,91 грн основного боргу, 41 107,24 грн пені, 21 413,50 грн - 3% річних та 40 266,55 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" є обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Водночас суд зазначає, що відповідачем зроблено заяву про застосування до вимог позовної давності.

Надаючи оцінку заяві відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст. 258 ЦК України).

При цьому, суд погоджується з позицією відповідача, що до заявлених позовних вимог має застосовуватися позовна давність тривалістю шість місяців, відповідно до ч. 5 ст. 315 ГК України.

Так, Законом України "Про ринок природного газу" передбачено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки ЬМЄ або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу (пункт 45 частини першої статті 1 даного закону).

Також відповідно до частини другої статті 2 цього закону визначено, що правову основу ринку природного газу становлять Конституція України, цей Закон, Закони України "Про трубопровідний транспорт", "Про природні монополії", "Про нафту і газ", "Про енергозбереження", "Про угоди про розподіл продукції", "Про захист економічної конкуренції", "Про газ (метан) вугільних родовищ", "Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

Таким чином, законодавство в сфері транспортування природного газу є складною системою яка включає до себе як зазначені акти законодавства, так і інші, які регулюють ті чи інші аспекти господарської діяльності в цій сфері.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", замовник - фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг: приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи; транспортування природного газу; розподіл природного газу; зберігання (закачування, відбір) природного газу; послуги установки LNG.

Крім того, згідно зі ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу", транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Отже, за змістом цих норм відносини між замовником та оператором газотранспортної системи є відносинами з надання послуг та регулюються відповідними нормами наведених законодавчих актів.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України, він визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Стаття 315 Господарського кодексу України розміщена в Главі 32 цього Кодексу "Правове регулювання перевезення вантажів", яка включена до Розділу VI "Особливості правового регулювання в окремих галузях господарювання".

Згадана глава розпочинається статтею 306, у частині першій якої визначено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Частиною третьою статті 306 Господарського кодексу України також закріплено, що перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами (частина п`ята статті 306 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Між сторонами укладений Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П39 від 28.09.2011.

Враховуючи те, що за умовами вищевказаного Договору здійснюється переміщення продукції виробничо-технічного призначення трубопроводами, з огляду на об`єктивні ознаки цієї діяльності, вона підпадає під визначення перевезення вантажів, закріплене в статті 306 Господарського кодексу України, а відтак на правовідносини за цим Договором разом із нормами Цивільного кодексу України, Законів України "Про транспорт", "Про трубопровідний транспорт", "Про ринок природного газу" та інших законодавчих актів поширюються й норми Господарського кодексу України, зокрема, в частині правового регулювання перевезення вантажів, а відтак укладеному договору притаманні риси, у тому числі договору перевезення.

Відповідно до ч. 5 ст. 315 ГК України, для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Отже, вищевказані положення Господарського кодексу України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Подібна правова позиція сформована у постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі № 920/206/19 та від 23.07.2020 у справі № 920/180/19.

Заборгованість за Договором № /П39 від 28.09.2011 виникла у період: грудень 2018 року, березень 2019 року та квітень 2019 року.

Відповідно до положень п. 5.5 Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 17.01.2013), остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Таким чином, враховуючи положення ч. 5 ст. 315 ГК України, 6-ти місячний строк на звернення до суду щодо стягнення суми основного боргу сплив ще у 2019 році. Позов подано до суду у травні 2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності більш ніж у два роки.

Суд не приймає посилання позивача на п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, оскільки даний розділ Кодексу доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020.

Тобто, у даному випадку на час закінчення 6-ти місячного строку позовної давності, визначеної у ч. 5 ст. 315 ГК України, зазначена вище норма Цивільного кодексу не існувала, а тому не може бути застосована до позовних вимог АТ "Укртрансгаз".

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги транспортування природного газу за Договором № /П39 від 28.09.2011, яка виникла у період грудень 2018 року, березень-квітень 2019 року, визнано судом законними та обґрунтованими. Водночас, позов направлено позивачем до суду 18.05.2022 (тобто, після спливу строку позовної давності).

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності було пропущено.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини у своїй справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов`язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск такого строку з поважних причин.

Варто зауважити, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, в тому числі звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Позивачем доказів поважності причин пропуску строку позовної давності як і самої заяви не надано суду.

Слід зазначити, що оголошення карантину внаслідок поширення коронавірусу COVID-19 не зупинило роботи судів, а правосуддя в Україні здійснювалося і в період зазначеного карантину, з дотриманням необхідних запобіжних заходів.

З огляду на викладене, оскільки позивач звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем до прийняття рішення, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку на звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 256, 257, 261, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 901 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 306, 307, 315 Господарського кодексу України, ст.ст. 29, 42, 73, 74, 86, 91, 123, 126, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (Кловський узвіз, буд. 9/1, м.Київ, 01021; ) до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Харківгаз" (вул. Безлюдівська, буд. 1, м. Харків, 61109; ) про стягнення 343317,20 грн - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається відповідно до ст.ст. 256-257 ГПК України.

Повне рішення складено "30" вересня 2022 р.

Суддя Н.М. Кухар