РІШЕННЯ

м. Київ

13.09.2022Справа № 910/5802/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Росущан К.О., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/5802/22

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУД-СПЕЦЗАПЧАСТИНА УКРАЇНА» (Код 40822862, вул. Івана Мазепи, 3, офіс 174, місто Київ, 01010, е-мейл: ІНФОРМАЦІЯ_2 / представник - адвокат Корзаченко Володимир Миколайович, e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (Код 14360570, вул. Грушевського, буд. 1-Д, м Київ, 01001)

про визнання протиправною бездіяльності,

за участю представників:

позивача: Корзаченко В.М. (ордер від 03.06.2022 серії АІ №1120249);

відповідача: Хитрова Л.В. (довіреність від 08.09.2021 №7788-К-О).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НЕРУД-СПЕЦЗАПЧАСТИНА УКРАЇНА» (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, Банк) з позовною вимогою визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилася у нездійсненні перевірки платіжних реквізитів компанії «Bavaria Swiss AG used machinery» (далі - Компанія) під час проведення платежів позивача на суми 10 000 євро від 04.06.2021 та 63 500 євро від 14.06.2021.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням приписів нормативно правових актів, що регулюють банківську діяльність в частині розгляду звернень клієнта банку щодо повернення коштів, вибулих унаслідок шахрайських дій.

Також, позивач клопотав про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі №910/5802/22; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 23.08.2022.

05.08.2022 позивач подав суду клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2022 сторони повідомлено про те, що підготовче засідання призначене на 23.08.2022 не відбудеться у зв`язку з відпусткою судді, яка припадає на цю дату; з метою ефективного використання робочого часу представників учасників справи та задля дотримання принципів господарського судочинства, суд, не очікуючи спливу первісно визначеної дати та завершення відпустки судді, визначив іншу дату першого підготовчого засідання у справі; підготовче засідання призначити на 06.09.2022.

01.09.2022 позивач подав суду клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

06.09.2022 відповідач подав суду письмові пояснення по суті позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною.

У підготовчому засіданні 06.09.2022 оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справу до розгляду по суті на 13.09.2022.

08.09.2022 позивач подав суду клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

09.09.2022 позивач подав суду клопотання про приєднання документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 13.09.2022 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а представник відповідача проти задоволення позову заперечив повністю.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 13.09.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, письмові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

31.05.2021 позивач подав до Банку через Приват24 для Бізнесу контракт від 20.05.2021 №21 (далі - Контракт), укладений з Компанією нерезидентом, предметом якого є купівля-продаж навантажувача Liebherr L580 2015 року випуску за ціною 73 500 євро.

03.06.2021 Товариство на виконання Контракту через Приват24 для Бізнесу подано Банку платіжне доручення №151 на суму 10 000 євро, яке виконано відповідачем відповідно до реквізитів, зазначених в ньому та які відповідали реквізитам Контракту.

14.06.2021 через Приват24 для Бізнесу Товариством до Банку надано додаткову угоду №1 до Контракту, відповідно до якої сторонами договірних відносин змінено реквізити для здійснення оплати за Контрактом, а також надано інвойс зі зміненими реквізитами нерезидента.

В той же день, 14.06.2021 позивачем подано до відповідача платіжне доручення №154 на суму 63 500 євро, яке виконано Банком згідно з реквізитами зазначеними в ньому та які відповідають додатковій угоді №1 до Контракту.

18.06.2021 позивачем на запит Compliance/AML банка-кореспондента надано через Приват24 для Бізнесу лист-підтвердження №18/06, в якому засвідчено коректність реквізитів платежу на суму 63 500 євро.

Відповідно до вказаного листа 63 500 євро зараховано банком-кореспондентом одержувачу.

28.06.2021 позивачу стало відомо, що сплачені ним грошові кошти за Контрактом Компанією не отримані.

Після звернення Товариства до Банку 29.06.2021 (лист від 29.06.2021 №29/07) з проханням повернути їм валютні кошти, перераховані згідно наданих ним платіжних доручень від 03.06.2021 №151 на суму 10 000 євро та від 14.06.2021 №154 на суму 63 500 євро у зв`язку із шахрайськими діями одержувача коштів, відповідачем ініційовано відкликання даних платежів до банка-кореспондента.

08.07.2021 банком-кореспондентом повернуто частину перерахованих коштів у сумі 51 400 євро та 675,67 євро, які конвертовано у гривню та зараховано на рахунок позивача відповідно до пункту 47 постанови Національного банку України (далі - НБУ) від 02.01.2019 №5.

На думку позивача, саме відповідач зобов`язаний перевірити реквізити та їх належність Компанії (отримувачу платежу).

Товариство просить суд визнати протиправною бездіяльність Банку, яка виразилася у нездійсненні перевірки платіжних реквізитів Компанії під час проведення платежів Товариства на суми 10 000 євро від 04.06.2021 та 63 500 євро від 14.06.2021.

Так, позивач посилається на пункт 3.6 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 28.07.2008 №216 (далі - Положення), відповідно до якого Банк має перевірити відповідність заповнення реквізитів платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах вимогам глави 2 Положення та реквізитам, зазначеним у документах, які відповідно до нормативно - правових актів НБУ є підставою для переказу іноземної валюти або банківських металів з рахунку платника, а також поштові та платіжні реквізити контрагентів.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що позивач здійснює підміну дій Банку щодо перевірки заповнення реквізитів в платіжних документах, які надходять на оплату в іноземній валюті та їх відповідність документам, які є підставою для переказу, таким діям, як встановлення справжності реквізитів, які надані контрагентами.

Водночас відповідач вказує на те, що банки не мають таких повноважень, як встановлення дійсності реквізитів в платіжних документах, наданих на оплату та їх приналежності тій чи іншій юридичній особі.

Відповідно до пункту 2.1 Положення в редакції, яка діяла на момент здійснення переказів, закріплено обов`язкові реквізити, які мають бути заповнені платником у платіжному дорученні, яке надається на оплату банку, а саме:

- код платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах відповідно до Державного класифікатора управлінської документації ДК 010-98, затвердженого наказом Держстандарту України від 31.12.98 № 1024;

- назву документа - "Платіжне доручення в іноземній валюті" або "Платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах";

- номер платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах (може містити цифри та літери);

- дату складання платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах (число - цифрами, місяць - цифрами або словами, рік - цифрами);

- найменування та місцезнаходження банку, що обслуговує платника (назви країни і міста); повне або скорочене (за наявності) найменування платника:

- для юридичної особи - найменування платника, що зазначене в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань/ Єдиному банку даних про платників податків-юридичних осіб/ документі, що свідчить про реєстрацію юридичної особи-нерезидента відповідно до законодавства країни її місцезнаходження;

- для фізичної особи - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), яке містить паспорт або інший Документ, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бузи використаним на території України для укладення правочинів;

- номер рахунку платника в іноземній валюті або банківських металах, з якого здійснюється переказ коштів або банківських металів;

- цифровий або літерний код іноземної валюти або банківського металу відповідно до Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.02.1998 №34 (у редакції постанови Правління НБУ від 19.04.2016 №269) [далі - Класифікатор];

- суму переказу або масу банківських металів у тройських унціях цифрами (ціла частина числа відокремлюється комою);

- суму переказу або масу банківських металів у тройських унціях і назву іноземної валюти або виду банківського металу словами;

- найменування одержувача (далі - бенефіціар) [для бенефіціара - фізичної особи - прізвище, ім`я, по батькові (якщо воно є)], його місцезнаходження або проживання (за наявності такої інформації) та номер рахунку [або номер міжнародного банківського рахунку (IBAN)], на який перераховуються кошти або банківські метали (для бенефіціара - фізичної особи, який не має рахунку, цей реквізит може не заповнюватися);

- найменування, 8/ҐГРТ-код/(ВІС) або інший ідентифікатор банку бенефіціара;

- комісійні - зазначається порядок сплати комісійних винагород (витрат) банку й інших банків за переказ коштів в іноземній валюті або банківських металів за рахунок платника (OUR) або бенефіціара (BEN), або платника та бенефіціара (SHA), надається право банку утримувати комісійну винагороду без платіжного доручення платника;

- призначення платежу (заповнюється відповідно до вимог пункту 2.2 цієї глави);

- код операції (чотири символи) за стандартною класифікацією платіжного балансу (заповнюється платником або банком, що його обслуговує);

- код країни бенефіціара (три символи) відповідно до його місцезнаходження або проживання (за наявності такої інформації), або країни реєстрації (заповнюється платником або банком, що його обслуговує). У разі переказу іноземної валюти/банківських металів до філії банку-резидента України, розташованої за межами України, або на власний рахунок клієнта, який відкрито в іноземному банку, слід зазначати код країни, у якій розташована ця філія (відкрито рахунок клієнта);

- ідентифікаційний код платника - для юридичних осіб зазначається код за Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або реєстраційний (обліковий) номер платника податку, який присвоюється контролюючими органами, для фізичних осіб зазначаються реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті/запис в електронному безконтактному носії або в паспорті проставлено слово "відмова");

- підписи відповідальних осіб платника згідно з наданим до банку платника переліком осіб, які відповідно до законодавства України мають право розпоряджатися рахунком. У разі подання електронного розрахункового документа відповідальні особи платника, які вповноважені

- розпоряджатися рахунком, накладають відповідний електронний(і) підпис(и) згідно з вимогами, установленими нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України;

- резидентність - зазначає платник - фізична особа свою та бенефіціара резидентність словами "резидент" чи "нерезидент" під час переказу коштів в іноземній валюті або банківських металів на користь іншої фізичної особи в межах України.

Відповідно до пункту 2.7 глави 2 Положення відповідальність за правильність заповнення реквізитів платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах несе(уть) особа(и), яка(і) підписала(и) цей документ.

Згідно з пунктом 3.6 Положення Банк має перевірити відповідність заповнення реквізитів платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах вимогам глави 2 Положення та реквізитам, зазначеним у документах, які відповідно до нормативно-правових актів Національного банку є підставою для переказу іноземної валюти або банківських металів з рахунку платника, а також поштові та платіжні реквізити контрагентів.

З огляду на вказані приписи Банк на виконання пункту 3.6 Положення перевіряє відповідність заповнення реквізитів платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах вимогам глави 2 Положення, які у свою чергу, заповнюються Товариством.

Позивачем не доведено невиконання вказаних вимог Положення Банком, в свою чергу Банк спростував доводи позивача.

У зв`язку із цим суд вважає непереконливими та спростованими доводи позивача про наявність протиправної бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах.

Що ж до заявленої позивачем вимоги, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 19.05.2020 у справі №916/1608/18).

Відповідно до частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною другою статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма (стаття 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі.

Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції.

Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож у кожному конкретному спорі суд найперше повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають з характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 Цивільного кодексу України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь -якою особою.

Разом з тим, позивач не мотивував та не обґрунтував яким чином задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Банку може поновити його права.

Крім того, позивачем подано суду інформацію, що свідчить про внесення 29.06.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться лише відомості про вчинені кримінальні правопорушення та виключно слідчим, дізнавачем та прокурором відомостей про подію, а саме шахрайського заволодіння коштами Товариства невідомими особами, які втрутилися у його електронну переписку та надали недостовірні реквізити для перерахування коштів на рахунок закордонного банку, що розташований на території Ірландії (лист від 19.08.2022 №25аз/38/4/01-2022).

Отже, Товариство самостійно звернулося до правоохоронних органів зі відповідною заявою, в якій повідомило про факт шахрайського заволодіння коштами Товариства невідомими особами, які втрутилися у його електронну переписку та надали недостовірні реквізити для перерахування коштів на рахунок закордонного банку, що розташований на території Ірландії.

Що ж до решти доводів і тверджень учасників процесу, які викладені у позові та письмових поясненнях, то слід вказати таке.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників процесу та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки до яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи подані учасниками справи докази, які оцінені судом у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України, у задоволенні позову слід відмовити.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У позові товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУД-СПЕЦЗАПЧАСТИНА УКРАЇНА» (Код 40822862) до акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (Код 14360570) про визнання протиправною бездіяльності, відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.09.2022.

Суддя Ігор Курдельчук