РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.08.2022Справа № 910/16111/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Рєпкінії Ю.Є., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом гр. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» просп. Академіка Глушкова 40, оф. 315, м. Київ, 03187

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Приватне підприємство «РАМС АГРО» (49022, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Маршала Малиновського, будинок 130)

про визнання договору поруки недійсним

Представники сторін:

від позивача: Кравченко К.П. - довіреність від 13.02.2021 №619

від відповідача: не з`явився.

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Гр-н ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» про визнання недійсним договору поруки, укладеного 07.04.2010 року між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація Агросинтез», правонаступником якого є відповідач та Приватним підприємством «Рамс Агро» (третя особа).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір поруки від 07.04.2010 року не містить всіх істотних умов правочину, обов`язкових для договорів поруки, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним в судовому порядку на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2021 року за результатами розгляду клопотання б/н від 05.11.2021 про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/16111/21, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 3 статті 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 15.12.2021 року.

Судом доведено до відома, що 26.11.2021 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №24-3/11 від 24.11.2021 року, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивач безпідставно вдався до застосування «правового пуризму», правова позиція якого свідчить про недобросовісність та порушення принципу заборони суперечливої поведінки, оскільки позовні вимоги гр. ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним є надуманими, необґрунтованими та неправомірними, враховуючи, зокрема, наявність судових рішень, які набрали законної сили. Крім того, відповідачем у відзиві заявлено про застосування до позовних вимог про визнання договору недійсним наслідків спливу позовної давності згідно ст. 267 ЦК України. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Також через відділ діловодства суду 26.11.2021 року від відповідача надійшла заява-повідомлення № 24-2/11 від 24.11.2021 року про понесення судових витрат у справі та клопотання № 24-4/11 від 24.11.2021 року про залучення до участі у справі співвідповідачів - ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ПП «Рамс Агро» від 26.11.2021 року і витребування доказів.

За результатами розгляду в судовому засіданні 15.12.2021 року судом протокольно відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про залучення до участі у справі співвідповідачів - ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ПП «Рамс Агро» та про витребування у позивача оригіналів доказів, якими останній обґрунтовує позовні вимоги, з мотивів, викладених в ухвалі суду від 15.12.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 року за ініціативою суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Приватне підприємство «Рамс Агро» та, відповідно, відкладено підготовче засідання на 27.01.2022 року.

Проте, у зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному судове засідання, призначене на 27.01.2022 року, не відбулось.

Також через відділ діловодства суду 29.12.2021 року від позивача надійшла відповідь б/н б/д на відзив на позовну заяву, в якій останній не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві та зазначає про поважність пропуску строку на оскарження договору поруки, з урахуванням дати постанови Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2020 року у справі № 904/4058/19. Відповідь на відзив разом з доказами направлення на адресу відповідача та третьої особи, судом долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 року підготовче засідання призначено на 23.02.2022 року.

До початку судового засідання від відповідача через відділ діловодства суду 11.01.2022 року надійшли письмові пояснення № 08-1/01 від 08.01.2022 року на відповідь на відзив, які судом долучені до матеріалів справи.

Так, 17.02.2022 року від позивача - ОСОБА_1 надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відео конференції за допомогою додатку EasyСon з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 року за клопотанням позивача постановлено проводити судове засідання 23.02.2022 року в режимі відеоконференції за допомогою додатку EasyСon.

У підготовчому судовому засіданні 23.02.2022 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву на 17.03.2022 року.

Проте, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану з 24.02.2022 року судове засідання, призначене на 17.03.2022 року, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2022 року з метою забезпечення розумного балансу між нормами статті 3 Конституції України та положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання у справі призначено на 06.07.2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/16111/21 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 03.08.2022 року.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час розгляду справи по суті 03.08.2022 до суду не надходило.

У судове засідання з розгляду справи по суті 03.08.2022 з`явився представник позивача, уповноважені представники відповідача та третьої особи - не з`явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи уповноважені представники відповідача та третьої особи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №350 та №377.

Про поважні причини неявки представника відповідача та третьої особи в судове засідання 03.08.2022 року суд не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач та третя особа не скористалися наданими їм процесуальними правами, зокрема, представники останніх не прибули в судове засідання з розгляду справи по суті, а також третьою особою не надано будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд здійснював розгляд справи 03.08.2022 року виключно за наявними матеріалами за відсутності представників відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 03.08.2022 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 03.08.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 07 квітня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (постачальник за договором) та Приватним підприємством «Рамс Агро» (покупець за договором, третя особа у справі) було укладено Договір поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 (далі - Договір поставки), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця насіннєвий матеріал та хімічні засоби захисту росту рослин, а покупець зобов`язується прийняти товар, сплатити проценти за користування товарним кредитом та ціну товару відповідно до умов договору.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом року з моменту його укладення. Закінчення строку дії Договору не звільняє покупця від виконання тих грошових зобов`язань, які залишилися невиконаними (п.9.1 Договору поставки).

Вказаний Договір підписаний представниками постачальника та покупця та засвідчений печатками сторін.

Поряд із цим, 07 квітня 2010 року між гр. ОСОБА_1 (поручитель за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (кредитор за договормо) було укладено Договір поруки №б/н (далі - Договір поруки), метою якого є забезпечення виконання боржником - Приватним підприємством «Рамс Агро» грошових зобов`язань перед кредитором, що виникли з Основного договору (пункт 1, 2 Договору поруки).

Також умовами вказаного Договору поруки передбачені права та обов`язки сторін, їх відповідальність, строк дії договору та інші умови тощо.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм §3 глави 49 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що за приписами ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно частиною 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Окрім того, виходячи зі змісту положень вказаної статті Цивільного кодексу України суд зазначає, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов`язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов`язання боржником вказане зобов`язання підлягає виконанню поручителем.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до умов пункту 3 Договору поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником грошових зобов`язань за основним договором у тому ж обсязі, що і боржник, у тому числі включаючи сплату основного боргу з індексацією, процентів, неустойки, відшкодування збитків (об`єм поруки).

Поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 5 Договору поруки). До поручителя, який виконав зобов`язання забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у забезпеченому зобов`язанні (пункт 7 Договору поруки).

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За умовами пункту 14 Договору поруки цей договір діє до припинення зобов`язання за Основним договором.

Згідно п. 17 Договору поруки останній укладений у трьох оригінальних екземплярах та підписаний повноважними представниками кредитора, боржника та поручителя та скріплений печатками сторін.

Як встановлено судом, вказаний Договір поруки, копія якого наявна в матеріалах справи, містить підписи всі учасників правочину, які засвідчені відтисками печаток кредитора, боржника та поручителя.

Крім того, як свідчать матеріали справи та встановлено Господарським судом Дніпропетровської області у рішенні від 08.01.2020 року у справі № 904/4058/19, яке залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2020 року, 15.11.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс»» (новий кредитор, відповідач у справі) було укладено угоду №15-11/12-47 про заміну кредитора у зобов`язані (відступлення права вимоги в порядку статей 512-519 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).

Розділом 1 даної угоди встановлено, що первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання ПП «Рамс Агро» зобов`язання щодо сплати розміру заборгованості, набутої первісним кредитором на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі №41/1-10 від 13.12.2010 року, що вступило в закону силу, наказу Господарського суду Дніпропетровської області по справі №41/1-10 від 11.01.2011 року.

Зокрема, як встановлено судом за матеріалами справи, а також було підтверджено під час розгляду господарської справи № 904/4058/19 за позовом ТОВ «Ніко-тайс» до ПП «Рамс Агро» та ОСОБА_1 про стягнення 139 730,09 грн., рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2010 року у справі № 41/1-10, оскільки судом встановлено порушення відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару та процентів за користування товарним кредитом, позов задоволено та стягнуто з ПП «Рамс Агро» на користь ТОВ «Корпорація «Агросинтез» 65 456,40 грн. заборгованості за договором поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 від 07.04.2010 року, 2 009, 55 грн. пені, 11 599, 89 грн. штрафу, 1585,32 грн. інфляційних втрат, 19 865,87 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами; 975,17 грн. витрат по сплаті держмита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.05.2013 року у справі №41/1-10 здійснено заміну сторони виконавчого провадження у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №41/1-10 від 11.01. 2011 року з ТОВ «Корпорація «Агросинтез» на ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

Окрім цього судом під час розгляду справи 904/4058/19 судом встановлено, зокрема, з урахуванням наявності дублікату виконавчого листа Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.08. 2011 року, виданого 31.12.2014 року у справі №2-283/11 (провадження №6/191/218/14) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (кредитор) боргу, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.08.2010 року у справі №2-283/11 задоволено позов ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (кредитор) про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та інших санкцій станом на 21.10.2010 року згідно Договору поруки від 07.04.2010 року та Договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 від 07.04.2010 року, та стягнуто 38 666,30 грн. основного боргу; 1 143, 78 грн. пені за порушення терміну оплати платежів, 11 599,89 грн. штрафу за порушення терміну оплати платежів, 464,00 грн. інфляційних втрат та 15 681,54 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.05.2013 року у справі №191/1712/13-ц (провадження 6/191/31/13) здійснено заміну стягувача у виконавчому листі по цивільній справі №2-283/11 з ТОВ «Корпорація «Агросинтез» на правонаступника - ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс».

Таким чином, відповідно до вищезазначеної угоди від 15.11.2012 року та на підставі статей 512-519 Цивільного кодексу України відповідач - ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» набув права вимагати від позивача - ОСОБА_1 та ПП «Рамс Агро» виконання своїх обов`язків як за Договором поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 від 07.04.2010 року, так і за Договором поруки від 07.04.2010 року.

При цьому рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2020 року у справі № 904/4058/19, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2020 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідача 1: ТОВ «Рамс Агро» та відповідачав2: ОСОБА_1. на користь позивача - ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» 11 212, 80 грн. 3% річних; 48 403, 71 грн. інфляційних втрат; 663,06 грн. пені та 56 835,32 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, а також 1 756,72 грн. витрат по сплаті судового збору у зв`язку неналежним виконанням зобов`язань за Договором поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 від 07.04.2010 року, укладеним між ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ПП «Рамс Агро» та Договору поруки б/н від 07.04.2010 року, укладеним між ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.

Таким чином, фактичні обставини виконання Договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 від 07.04.2010 року та Договору поруки б/н від 07.04.2010 року як такі, що в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи, встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2020 року у справі № 904/4058/19, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2020 року, рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.08.2010 року у справі №2-283/11 та рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2010 року у справі № 41/1-10, які набрали законної сили, зокрема, щодо неналежного виконання ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» та ОСОБА_1 умов договорів поставки та поруки в частині своєчасної оплати поставленого товару, тобто не підлягають повторному доказуванню та мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

При цьому, висновки суду про задоволення позову у справі № 904/4058/19 здійснені з урахуванням тривалого невиконання судового рішення у справі № 41/1-10 від 13.12.2010 року, а також дослідження судом обставин здійснення гр. ОСОБА_1 шляхом утримання та відрахування із заробітної плати грошових коштів в рахунок часткового погашення заборгованості на виконання виконавчого листа № 2/283/11 від 31.12.2014 року, виданого Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Натомість, за твердженнями позивача, укладений між ОСОБА_1 як поручителем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Агросинтез» (правонаступником якого є ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс») як кредитором та Приватним підприємством «Рамс Агро» як боржником Договір поруки від 07.04.2010 року не містить всіх істотних умов правочину, обов`язкових для договорів поруки, а отже є таким, що не відповідає вимогам, встановленим у частині 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим має бут визнаний недійсним в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що за приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до норми 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; іншими способами, передбаченими законом.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17, недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 року у справі № 904/2979/20).

Суд зазначає, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд із цим з огляду на важливість єдності і передбачуваності судової практики як реалізації принципу верховенства права у вирішенні спорів судами суд окремо наголошує, що за умови відсутності правової норми, яка закріплює обов`язковість врахування судами правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, практика їх застосування кореспондується із вимогами чинного законодавства, згідно з яким виключно Верховний Суд може відступити від цих позицій.

Так, відповідно до пункту 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) (його частини) необхідно встановити, що правочин (його частина) не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Крім того, за приписами частини 1 статті 207 Господарського кодексу, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю чи в частині.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом Постанови № 9 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови № 9 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Договір поруки від 07.04.2010 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вказаний договір не містить усіх істотних умов такого договору, а тому є підстави для визнання його недійсним в судовому порядку.

За твердженням позивача Договір поруки не містить посилання на Основний договір, відповідно до якого у боржника виникають зобов`язання перед кредитором, а тому не можливо встановити факт того, що вказаний договір поруки укладений саме з метою забезпечення виконання зобов`язань ПП «Рамс Агро» за договором поставки на умовах товарного кредиту № ТК070410/5, який був укладений 07.04.2010 року між ТОВ «Корпорація «Агросинтез», правонаступником якого є ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» (відповідач у справі), та ПП «Рамс Агро».

З наведеного вбачається, що позивач в якості підстав недійсності оспорюваного договору фактично посилається на його неукладеність у зв`язку з відсутністю у Договорі поруки однієї з істотних умов договору - а саме невизначення основного зобов`язання, яке забезпечується даною порукою, його змісту та розміру.

При цьому, оскільки правове значення для визнання правочину недійсним має недодержання вимог закону саме в момент його вчинення, правильне визначення судами саме цього моменту при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними має надзвичайно важливе значення.

Так, відповідно до пункту 8 Постанови № 9 не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно із статтями 210 та 640 Цивільного кодексу України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, з урахуванням наведеного, поміж іншого встановленню підлягають обставини щодо факту укладання оспорюваного Договору поруки та досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами договору.

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За загальним правилом договір набирає чинності з моменту його укладення (частина 2 статті 631 Цивільного кодексу України). При цьому, моментом укладання договору є момент досягнення згоди щодо його істотних умов (частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з цим, Цивільний кодекс України не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки.

Так, у листі Верховного Суду України від 01.02.2015 року «Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов`язання» вказано, що оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання) до істотних умов договору поруки слід віднести: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя; відомості про сторони: кредитора і поручителя; - відомості про боржника.

Відповідно до умов пункту 1-2 Договору поруки вбачається, що сторони погодили укладання цього договору з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за Основним договором, дату та номер якого визначено не було.

Відтак, позивач стверджує, що в оспорюваному договорі відсутні всі істотні умови.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом за матеріалами справи, 07.04.2010 року між ПП «Рамс Агро» в особі директора ОСОБА_1, який діє на підставі Статуту (покупець) та ТОВ «Корпорація «Агросинтез» (постачальник) було укладено Договір поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5.

Крім того, 07.04.2010 року між ПП «Рамс Агро» в особі директора ОСОБА_1, ТОВ «Корпорація «Агросинтез» та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №б/н.

Отже, Договір поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5, а також Договір поруки №б/н, укладено та підписано в один день - 07.04.2010 року.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що поручитель за Договором поруки - ОСОБА_1 одночасно є директором боржника за договором поруки від 07.04.2010 року та покупця за договором поставки від 07.04.2010 року - Приватного підприємства «Рамс Агро», а отже відповідач 07.04.2010 року брав участь в укладанні та підписанні обох зазначених договорів в якості покупця, боржника та поручителя.

Крім того, як зазначено в пункті 6 Договору поруки, поручитель має копію Основного договору, знайомий із його змістом в повному обсязі й погоджується з ним.

Разом з цим, позивачем не надано доказів на підтвердження існування будь-яких інших договірних правовідносин, якими б могли забезпечуватись зобов`язання між ТОВ «Корпорація Агросинтез» та ПП «Рамс Агро», та, відповідно, відсутні підстави для тверджень про наявність інших грошових зобов`язань, які виникли як у позивача - ОСОБА_1 , так і у ПП «Рамс Агро», директором якого є позивач, перед ТОВ «Корпорація Агросинтез» (правонаступником якого є відповідач - ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»).

Таким чином, з урахуванням дати укладання Договору поруки та Договору поставки в один день, безпосередньої участі позивача у підписанні обох договорів, відсутності доказів існування інших господарських зобов`язань між сторонами оспорюваного договору, встановлені судом обставини дають підстави вважати, що дії сторін під час укладання оспорюваного Договору поруки були спрямовані на забезпечення виконання боржником - ПП «Рамс Агро» грошових зобов`язань перед ТОВ «Корпорація Агросинтез», що виникли саме з Договору поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 від 07.04.2010 року.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд наголошує, що одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У зазначеному аспекті суд враховує, що позивачем під час розгляду даної справи не надано суду належних та допустимих доказів існування будь-яких інших цивільно-правових договорів, які могли б бути забезпечені шляхом укладання оспорюваного Договору поруки від 07.04.2010 року, а тому за висновком суду оспорюваним Договором поруки було забезпечено виконання грошового зобов`язання саме за Договором поставки на умовах товарного кредиту №ТК070410/5 від 07.04.2010 року.

Враховуючи вищевикладене, за результатом оцінки судом наданих сторонами доказів та матеріалів справи в сукупності, наявні у справі справи матеріали розцінюються судом як належні, достатні та достовірні у розумінні положень ст.ст. 73, 76, 77, 79 ГПК України докази, на підставі яких можливо встановити факт укладення між сторонами оспорюваного Договору поруки від 07.04.2010 року, під час якого сторонами погоджено всі його істотні умови, у тому числі щодо визначення зобов`язання, яке забезпечується такою порукою.

В свою чергу позивачем не надано належних доказів на спростування того, що під час укладення Договору поруки він як поручитель діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погоджуючись з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Разом з цим суд відзначає, що в позовній заяві відсутнє посилання на імперативну норму нормативно-правового акту, якій би суперечили положення оспорюваного Договору поруки.

Так, відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року у справі № 281/129/17 та від 11.11.2020 року у справі № 591/3176/17 зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 Цивільного кодексу України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Під імперативною нормою слід розуміти, норму яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Проте, всупереч викладеного, позивачем не наведено жодної імперативної правової норми, якій би суперечив оспорюваний Договір поруки, зокрема, пункт 1 цього договору, в якому сторони погодили предмет договору щодо забезпечення поручителем виконання боржником грошових зобов`язань перед кредитором з посиланням на Основний договір.

Крім того суд зазначає, що посилання позивача на відсутність у спірному договорі поруки посилання на реквізити Основного договору (як істотної умови договору) не свідчить про те, що оспорювані умови Договору поруки від 07.04.2010 викладено із відступленням від імперативної норми закону, оскільки судом встановлено, що оспорюваний договір є укладеним з досягненням між сторонами згоди щодо всіх істотних умов такого договору.

Як вже зазначалося судом вище, обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. Тобто, у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення умовами Договору поруки його прав та законних інтересів, а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останнього недійсним (ефективний спосіб захисту).

В контексті наведеного суд звертає увагу, що фактично невизначення сторонами у Договорі поруки прямого посилання на Договір поставки в якості Основного договору, за відсутності існування між первісним кредитором (ТОВ «Корпорація «Агросинтез») та боржником (ПП «Рамс Агро») будь-яких інших грошових зобов`язань за іншими укладеними господарськими договорами, не збільшує обсяг відповідальності позивача як поручителя перед відповідачем як кредитором.

Суд також зазначає, що норми ЦК України, якими врегульовано відносини поруки, не визначають переліку спеціальних істотних умов, які повинен містити саме договір поруки. Отже, ці норми мають диспозитивний характер, що з огляду на положення статей 6, 627 ЦК України надає сторонам можливість урегулювати на свій розсуд переважну частину умов договору, зокрема, й щодо обсягу основного зобов`язання, за виконання якого боржником поручається поручитель, обсягу обов`язків поручителя, характеру зобов`язання поручителя тощо.

Разом з цим, позивачем не доведено, яким чином укладений Договір поруки порушує його законні права та інтереси.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215, 230 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв`язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Поряд з цим, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено вимогу про застосування позовної давності, відповідно до якої відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на сплив позовної давності, оскільки термін обрахунку позовної давності до вимоги про визнання недійсним Договору поруки починається із наступного дня після його укладання - 08.04.2010 року, а тому трирічний термін сплив 08.04.2013 року.

Суд зазначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд звертає увагу, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(п. 5).

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова №10) зазначено, що частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в пункті 2.2. Постанови №10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

З огляду на зазначене, зважаючи на вищевикладені висновки суду щодо наявності самостійних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , підстави для застосування строку позовної давності до вимог про визнання Договору поруки від 07.04.2010 року недійсним та розгляду відповідного клопотання відповідача відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 року у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 26 вересня 2022 року.

Суддя А.М. Селівон