ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м.Дніпро Справа № 904/9574/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.

секретар судового засідання Михайлова К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 (прийнято суддею Бєлік В.Г., повне судове рішення складено 04.07.2022) у справі № 904/9574/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР", м. Київ

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Криворізький національний університет, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про визнання договору оренди державного нерухомого майна № 12/02-5213-ОД від 21.03.2013 продовженим

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовної заяви.

Приватне акціонерне товариство "КИЇВСТАР" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати договір оренди державного нерухомого майна № 12/025-5213-ОД від 21.03.2013 з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях продовженим на тих самих умовах і на той самий строк, а саме на 1 рік, тобто з 20.02.2020 по 19.02.2021, шляхом оформлення додаткового договору про внесення змін до договору оренди в редакції, вказаній у позовній заяві.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 у справі № 904/9574/21 в задоволенні позову відмовлено; витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що оскільки договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-4173-ОД від 06.10.2010 уже продовжувався й позивач (орендар) не належить ні до суб`єктів, перелік яких наведений у частинах першій, другій статті 15 Закону № 157-ІХ, ні до підприємств, що надають соціально важливі послуги населенню, указаний договір підлягає продовженню виключно за результатами проведення аукціону.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження договору оренди 14.02.2020, тоді як строк припинення дії договору припадає на 20.02.2020. Отже, звернення відбулось після спливу встановленого Законом № 157-ІХ строку. Звернення до балансоутримувача про продовження договору оренди на наступний строк від 29.11.2019 також не відповідає вимогам закону, як з огляду на строк звернення, який є меншим ніж три місяці, так і за особою якій таке звернення адресоване. Так, закон передбачає, що орендар має звернутись саме до орендодавця, а не до балансоутримувача. Наслідком таких дій позивача є втрата позивачем (орендарем) права на продовження договору та обов`язок відповідача (орендодавця) повідомити орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено.

Отже, договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21 березня 2013 року №12/02-5213-ОД, є таким, що припинився 20.02.2020 на підставі закінчення строку, на який його було укладено.

Суд також звернув увагу, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору продовженим після спливу строку, на який він вважав такий договір продовженим. Так, позивач просить визнати договір пролонгованим з 20.02.2020 до 19.02.2021, тоді як звернення до суду відбулось 16.12.2021.

Крім того, сама по собі вимога позивача про визнання договору оренди продовженим не є належним і ефективним способом захисту порушеного права, оскільки за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захист порушеного права позивача в силу імперативного припису закону про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди за результатами аукціону.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Приватне акціонерне товариство "КИЇВСТАР" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 у справі № 904/9574/21, просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове про задоволення позову.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що у зв`язку з тим, що строк дії договору оренди № 12/02-5213-ОД від 21.03.2013р. закінчувався в період з 01.02.2020 по 01.07.2020, тому згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 03 жовтня 2019 року № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-5213-ОД від 21.03.2022р.підлягав продовженню за нормами Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-ІІ.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ від 10.04.92р., у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Строк дії укладеного між сторонами договору оренди нерухомого майна з врахуванням договорів про внесення змін до нього закінчувався 19 лютого 2020 року, отже орендодавець мав право заявити заперечення стосовно продовження договору оренди протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди, тобто до 19 березня 2020 року.

На думку апелянта, відповідач не виконав свого обов`язку щодо попередження про намір припинення договору, який він повинен був вчинити згідно п.7.4.Договору, - від нього була відсутня заява про припинення цього Договору. Тоді як, згідно п.7.4 договору, орендодавець зобов`язаний письмово повідомити орендаря та балансоутримувача не пізніше, ніж за 30 діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного Договору.

Регіональне відділення ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в якості доказу звернення до позивача з листом № 11-02-01103 від 20.02.2020р. про припинення дії договору оренди надав копію фіскального чеку № від 28.02.2020р. Але апелянт зазначає, що наданий фіскальний чек не може свідчити про надіслання саме вищезгаданої заяви про припинення, адже, на відміну від, наприклад, опису вкладення, вони не дають жодної можливості встановити, які документи були вкладені до поштового відправлення та надіслані адресату. Більше того з наданого фіскального чек достеменно не випливає, що рекомендований лист надсилався позивачеві на його адресу, як і те, що відправником листа був саме відповідач.

Копія фіскального чеку № від 28.02.2020р. при відсутності інших доказів не може підтвердити направлення орендодавцем орендареві заяви про припинення договору у строк, встановлений договором і законом.

На підставі чого вважаємо, що відповідачем не було надано суду жодного документу, що відповідає встановленій законодавством формі та який містить необхідну інформацію, за допомогою якої можна визначити факт існування певних обставин, а саме надсилання ПрАТ "Київстар" листа від 03.09.2020р. №11-02-04779 про припинення договору оренди у строк, передбачений умовами Договору.

Таким чином, даний документ за відсутності інших доказів не може підтвердити направлення орендодавцем орендареві заяви про припинення договору у строк, встановлений договором і законом.

Підстави для поновлення договору оренди, вказані у ч.1 ст.764 ЦК України, ч.4 ст.284 ГК України, ч.2 ст.17 Закону і у ст.777 ЦК України, ч. 3 ст.17 Закону не пов`язані одна з іншою, а згадані правові інститути (пролонгація договору на той же строк і на тих самих умовах і реалізація переважного права добросовісного орендаря) є взаємовиключними.

Тому якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Протягом всього строку дії оспорюваного договору позивач своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату і про це свідчать платіжні доручення про сплату орендної плати за договором на користь орендодавця та балансоутримувача (копії платіжних доручень про сплату орендної плати за період з лютого 2020 року по вересень 2021 року надавались позивачем суду разом з позовною заявою).

Отже, після закінчення строку договору оренди № 12/02-5213-ОД від 21.03.2013р., зокрема станом на час спливу одного місяця від такої дати, одночасно існували всі обставини, які в силу вказівки закону та договору разом становлять підстави для визнання договору продовженим на той самий строк і на тих же умовах:

- нездійснення за три місяці до закінчення терміну дії договору оренди органом, уповноваженим управляти відповідним державним майном, попередження про намір використовувати майно для власних потреб;

- відсутність заяв сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору (відсутність доказів направлення орендодавцем заяви про припинення та її отримання орендарем);

- продовження користування майном орендарем після закінчення строку договору оренди -орендар продовжує виконувати умови договору, орендодавець продовжує приймати виконання умов договору оренди та не повертає виконане.

Таким чином, для продовження дії договору оренди на підставі частини за "мовчазною згодою" необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє повідомлення однієї із сторін договору, у встановлений строк, про припинення або зміну умов договору.

Відсутність такого заперечення як в силу статті 764 ЦК України, так і за приписами частини другої статті 17 Закону № 2269-ХІІ, може мати прояв у "мовчазній згоді" і в такому випадку орендар саме в силу закону (а не за власною ініціативою в порядку частини третьої статті 17 Закону № 2269-ХІІ) може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Тому вважаємо, що суд помилково дійшов до висновку про те що, до договору № 12/02-5213-ОД від 21.03.2013 р. не підлягають застосуванню норми автоматичної пролонгації передбачені ст. 764 ЦК України ч. 4 cm. 284 ГК України тау ч. 2 cm. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.92р. оскільки орендар не звернувся до орендодавця із заявою за про свій намір продовжити строк договору за 3 місяці до закінчення терміну дії договору оренди.

Судом не було застосовано принцип "належного урядування" та не досліджено підстави припинення оспорюваного договору з метою з`ясування чи законне втручання держави в право позивача на оренду майна (що прирівнюється до права власності), з урахуванням того, що орендодавець не виконав належним чином вимоги щодо порядку припинення оспорюваного договору, передбачені в пунктах 7.4. та 10.1. договору.

Апелянт не погоджується з судом 1 інстанції, щодо того, що позивач звертаючись до суду 16.12.2021р. з вимогою про визнання договору продовженим з 20.02.2020р. до 19.02.2021р. обрав не ефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захист порушеного права позивача в силу імперативного припису закону про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди за результатами аукціону.

Продовження Договору оренди № 12/02-5213-ОД від 21 березня 2013 року в судовому порядку в передбачений договором спосіб вимагає не тільки встановлення судом юридично значимих умов, що свідчать про продовження орендних правовідносин, а й необхідності укладення додаткової угоди як підстави продовження орендних прав і обов`язків, що було передбачено погодженим сторонами пунктом 10.3. Договору.

Суд не прийняв до уваги, що припинення договірних відносин за оспорюваним договором зашкоджує інтересам держави та суспільства.

Так, суд не прийняв до уваги, що відповідач, заперечуючи факт продовження оспорюваного договору, тим самим діє всупереч інтересам держави. Визнання даного договору непродовженим призведете до того, що будуть відсутні будь-які підстави для подальшого розміщення телекомунікаційного обладнання за адресою; м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна, буд.57, що призведе до припинення надходження коштів у вигляді орендної плати як в державний бюджет так і на користь закладу освіти, і це вочевидь не сприяє підтриманню та відновленню зруйнованої війною економіки Держави.

Крім того, звільнення орендованого приміщення, відбувається шляхом проведення демонтажу телекомунікаційного обладнання, що призведе до того, що позбавить можливості отримувати електронні комунікаційні послуги ПрАТ "Київстар" населення, державні органи влади, правоохоронні органи, підприємства та організації всіх форм власності, що мешкають або знаходяться у районі розташування та прилеглих до нього районів. І альтернативного розміщення базової станції позивача в цій локації немає.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Не погодившись з припиненням дії договору оренди від 21.03.2013 №12/02-5213-ОД, після відкриття провадження по справі №904/8455/21 за позовом Регіонального відділення до ПрАТ "Київстар про стягнення неустойки та виселення, ПрАТ "Київстар" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Регіонального відділення про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-5213-ОД від 21.03.2013 (зі змінами).

Відповідач звертає увагу суду, що пунктом 5.20 спірного Договору передбачено, що Орендар, у разі наміру продовжити строк дії Договору оренди, зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії Договору оренди подати Орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов Договору оренди (дозвіл пожежників, копія договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.) Однак, в порушення вказаного пункту 5.20 Договору ПрАТ "Київстар" з відповідною заявою про продовження вищезазначеного Договору оренди та документами необхідними для продовження до Регіонального відділення не звертався.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 2269-ХІІ договір оренди припиняється, серед іншого, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Враховуючи, що відповідач завчасно надіслав позивачу та балансоутримувачу листа із повідомленням про припинення договору оренди, спірний договір є таким, що припинився 21.02.2020 з підстав закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з пунктом 10.1 Договору, у разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Зазначені дії оформлюються додатковим договором, який є невід`ємною частиною Договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Оскільки строк дії спірного договору оренди визначено його сторонами до 04.08.2020 включно, тобто вже після 01.07.2020, то до спірних орендних правовідносин підлягали застосуванню положення статей 18, 19 Закону України № 157-1Х.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження договору оренди 14.02.2020, тоді як строк припинення дії договору припадає на 20.02.2020. Отже, звернення відбулось після спливу встановленого Законом № 157-ІХ строку. Звернення до балансоутримувача про продовження договору оренди на наступний строк від 29.11.2019 також не відповідає вимогам закону, як з огляду на строк звернення, який є меншим ніж три місяці, так і за особою якій таке звернення адресоване. Так, закон передбачає, що орендар має звернутись саме до орендодавця, а не до балансоутримувача. Наслідком таких дій позивача є втрата позивачем (орендарем) права на продовження договору та обов`язок відповідача (орендодавця) повідомити орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено.

Крім того, Регіональне відділення погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору продовженим після спливу строкує на який він вважав такий договір продовженим. Так, позивач просить визнати договір пролонгованим з 20.02.2020 до 19.02.2021, тоді як звернення до суду відбулось 16.12.2021.?

Крім того, сама по собі вимога позивача про визнання договору оренди продовженим не є належним і ефективним способом захисту порушеного права, оскільки за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захист порушеного права позивача в силу імперативного припису закону про обов`язковість оформлення поновлення договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди за результатами аукціону.

Третя особа своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. Про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2022 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 у справі № 904/9574/21; розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 29.09.2022 о 14:30 год.

В судовому засіданні 29.09.2022 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

7. Встановлені судом обставини справи.

21 березня 2013 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (в подальшому правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях - Позивач), та Приватним акціонерним товариством "Київстар" (далі - Відповідач) було укладено договір №12/02-5213-ОД оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до п.1.1. Договору Позивач передає, а Відповідач приймає в строкове платне користування окреме нерухоме майно - частина даху будівлі лабораторного корпусу, площею 50 м.кв., розміщене за адресою: 50086, м. Кривий Ріг, пр. Гагаріна, 57 на даху 3-х поверхового будинку, що перебуває на балансі ДВНЗ "Криворізький національний університет", вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 20 грудня 2012 року і становить за незалежною оцінкою 117 864 грн.

Згідно з п.1.2. Договору майно передається в оренду з метою розміщення оператора телекомунікацій, який надає послуги з рухомого (мобільного) зв`язку.

За умовами пунктів 2.1, 2.2 договору орендар набуває права строкового платного користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 №786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку) або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку лютий 2013 року 3940,59 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - березень 2013 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за березень 2013 року.

За змістом пункту 3.3. договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з пунктом 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за завітним у співвідношенні:

50% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 1 970,30 грн;

50% - балансоутримувачу у розмірі 1 970,29 грн.

Відповідно до пункту 3.11 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

За умовами п. 5.5. договору, у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у триденний термін з дати його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендаря.

Як сторони домовились у п. 5.19 договору орендар зобов`язаний письмово повідомити орендодавця, не пізніше ніж за 30 діб, про свій намір щодо закінчення, припинення або розірвання цього договору.

У разі наміру продовжити строк дії договору оренди орендар зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (дозвіл пожежників, копію договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.) (пункт 5.20 договору).

Пунктом 10.1. договору визначено, що цей договір укладено строком на один рік, що діє з 21березня 2013 року по 20 березня 2014 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації, наданої органами державного пожежного нагляду, договір за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, поданою відповідно до пункту 5.20, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі.

Умови цього договору зберігають силу протягом усього терміну цього договору, в тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань (пункт 10.2. договору).

Згідно з пунктом 10.3. договору зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін і оформлюються додатковими угодами. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Чинність цього договору припиняється, серед іншого, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України (пункт 10.9 договору).

Відповідно до пункту 10.11 договору у разі припинення або розірвання цього договору орендар зобов`язаний негайно повернути балансоутримувачу майно у стані, в якому воно було одержано, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено договором.

Взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України (пункт 10.12 договору).

В подальшому дія Договору неодноразово продовжувалась шляхом підписання сторонами додаткових угод.

Відповідно до Додаткової угоди про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 21 березня 2013 року №12/02-5213-ОД від 19 червня 2014 року було внесені зміни до Договору оренди, у тому числі до пункту 10.1., 2 абзац якого викладено в наступній редакції: "Цей договір є пролонгованим з 21 березня 2014 року по 20 лютого 2017 року (включно)".

Додатковою угодою про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 21 березня 2013 року №12/02-5213-ОД від 10 квітня 2017 року внесені зміни до Договору оренди, в тому числі до пункту 10.1., який було викладено в наступній редакції: "Термін дії Договору оренди продовжено по 20 травня 2017 року".

Також, додатковою угодою про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 21 березня 2013 року №12/02-5213-ОД від 20 червня 2017 року були внесені зміни до Договору оренди, в тому числі до пункту 10.1., який було викладено в наступній редакції: "Термін дії Договору оренди продовжено по 20 липня 2017 року".

Додатковою угодою про внесення змін до договору оренди нерухомого майна від 21 березня 2013 року №12/02-5213-ОД від 26 вересня 2017 року внесені зміни до Договору оренди, в тому числі до пункту 10.1., який було викладено в наступній редакції: "Цей договір є пролонгованим з 21 липня 2017 року по 19 лютого 2020 року (включно)".

Об`єкт оренди було передано позивачу за актом приймання-передачі від 21.03.2013. Станом на час розгляду справи, він знаходиться у користуванні позивача, власнику не повертався.

Позивачем надані докази сплати орендної плати за період 2020-2021 рік. Суд не встановлює повноту та правильність сплати орендних платежів оскільки це не є предметом спору та доказування у цій справі.

Об`єкт оренди був застрахований позивачем на користь балансоутримувача в ПАТ "Страхова компанія "Альфа страхування", на підтвердження чого до матеріалів справи надані сертифікати № 1605 від 30.03.2019, № 304 від 18.03.2020, № 126 від 26.03.2021

Листом № 26505/07 від 29.11.2019 позивач звернувся до балансоутримувача (третя особа) з пропозицією продовжити договір оренди нерухомого державного майна на наступний строк (а.с. 20, т. 1).

Балансоутримувач звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях з повідомленням № 07-711/2 від 16.02.2019 про відсутність заперечень щодо продовження строку дії Договору оренди №12/02-5213-ОД від 21.03.2013 (а.с. 21, т. 1).

Листом № 3643/07 від 14.02.2020 позивач звернувся до відповідача з пропозицією продовжити термін дії договору оренди на новий строк (а.с. 19, т. 1).

Листом № 11-02-01103 від 20.02.2020 відповідач повідомив позивача про припинення договору оренди нерухомого майна у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено (а.с. 143, т. 1).

Позивач не погоджується з тим, що дія Договору оренди нерухомого майна, яке належить до державної власності №12/02-5213-ОД від 21 березня 2013 року припиналась 20 лютого 2020 року та вважає, що він був автоматично продовжений на тих самих умовах і на той же строк.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

03.10.2019 було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ. У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року (за виключенням окремих зазначених норм).

При цьому пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 157-IX визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Ураховуючи опублікування тексту Закону України № 157-ІХ в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, останній набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Таким чином, законодавець передбачив умови та порядок продовження дії договорів оренди державного та комунального майна, укладених відповідно до положень Закону № 2269-XII.

Оскільки строк дії спірного договору оренди визначено його сторонами до 19 лютого 2020 року (включно), тобто до 01.07.2020, то до спірних орендних правовідносин під час продовження (поновлення) терміну дії цього договору сторони повинні були керуватися положеннями Закону України № 2269-XII "Про оренду державного та комунального майна", зокрема, статтями 17, 26, 27.

Суд першої інстанції помилково зазначив дату закінчення договору 04.08.2020 та, відповідно, помилково застосував до спірних правовідносин вимоги Закону України № 157-ІХ.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України № 2269-XII "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

За положеннями ст. 17 Закону України № 2269-XII термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Водночас зазначена норма не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має факт направлення зазначеного повідомлення в межах відповідного строку, а також зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково має бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України № 2269-XII у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Вище встановлено, що листом від 20.02.2020 № 11-02-01103 (направлено 28.02.2020), тобто протягом одного місяця після закінчення встановленого в договорі терміну оренди, відповідач повідомив позивача про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії спірного договору оренди та просив повернути орендоване майно. Надіслання вказаного листа підтверджується фіскальним чеком від 28.02.2020, адресатом у якому значиться позивач (а.с. 143, т. 1).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 дійшла висновку, що правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 Цивільного кодексу України та частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища.

Наявність відповідної заяви орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю за наданими орендарем реквізитами відповідно до встановлених судами обставин справи свідчить про добросовісність звернення позивача до відповідача, вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах на відміну від відповідача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

При цьому зазначила, що негативні наслідки неодержання орендарем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно та розумно, покладаються на орендаря, а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

У даній справі, що переглядається, встановлено, шо відповідач належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря, надіславши йому повідомлення.

Таким чином, враховуючи, що протягом місяця після закінчення строку договору мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, колегія судів приходить до висновку, що такий договір припинився 20.02.2020 (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №904/3415/18, від 22.10.2019 у справі №910/3705/19, від 03.12.2019 у справі №910/5868/18, від 25.02.2020 у справі №910/11837/17).

Суд апеляційної інстанції, не погоджується з запереченнями позивача проти того, що наданий відповідачем фіскальний чек не є належним доказом виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасного повідомлення позивача про припинення договору, оскільки таким чеком не доводиться факт надсилання позивачу саме листа № 11-02-01103 від 20.02.2020 за вказаним номером відправлення на належну адресу та факт отримання позивачем цієї заяви.

Водночас, ні законодавство, ні договір оренди не встановлює обов`язку відповідача направляти заяву про відмову у продовженні договору поштовою кореспонденцією з описом вкладення у цінний лист чи рекомендованим повідомленням про вручення, колегія суддів відхиляє аргументи скарги товариства про таку необхідність.

В даному випадку, принципово важливим є волевиявлення Орендодавця, оформлене заявою, відповідно до приписів ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та підтверджене відповідною поштовою квитанцією про його направлення.

У свою чергу, позивач, заперечуючи факт отримання листа від 11-02-01103 від 20.02.2020, не надає доказів того, що було отримано позивачем за цим відправленням.

За положеннями ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

В підтвердження обставин направлення Регіональним відділенням ПрАТ "Київстар" листа від 11-02-01103 від 20.02.2020 надано копію фіскального чеку Дніпр.Дир.АТ "Укрпошта" від 28.02.2020 №. У свою чергу, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ГПК України (у редакції Закону України від 20.09.2019 № 132-IX, який набув чинності 17.10.2019) наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Однак висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, на яку посилається скаржник, не є такими, що не враховані судом апеляційної інстанції у справі, що розглядається, оскільки Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення; у договорі сторони також не передбачили будь-яких домовленостей щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору. При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилася з судами попередніх інстанцій, які встановили факт належного виконання орендодавцем свого обов`язку перед орендарем щодо повідомлення останнього про припинення дії договору шляхом надсилання йому заяви рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідно до вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, що свідчить про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Тобто у справі № 910/719/19 викладено висновок щодо необхідності дотримання орендодавцем обов`язку інформувати орендаря про припинення договору оренди відповідно до положень статті 764 ЦК України та статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". При цьому, Верховний Суд не робив висновків щодо необхідного переліку документів, які підтверджують надсилання особі поштового відправлення, а лише погодився з судами попередніх інстанції, які відповідно до наданих їм повноважень здійснювали оцінку доказів.

Відносно посилання позивача на порушення відповідачем умов п. 7.4. договору щодо обов`язку повідомлення орендаря та балансоутримувача не пізніше ніж за 30 діб про свій намір завершити, припинити або розірвати договір, колегія суддів зазначає, що такий обов`язок не покладено на орендодавця Законом України "Про оренду державного та комунального майна". Окрім того, позивач також не виконав своєчасно свого обов`язку, передбаченого п. 5.20 договору щодо повідомлення відповідача про намір продовжити строк дії договору не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору. Така заява була подана лише 14.02.2020 (а.с. 19, т. 1), тоді як строк дії договору визначено до 19.02.2020.

Посилання позивача на положення ч. 3 ст. 17 Закону України № 2269-XII щодо обов`язку власника письмово попередити орендаря про намір використовувати орендоване майно для власних потреб, стосується реалізації орендарем переважного права укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. Тоді як у даній справі позивач просить продовжити договір на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обрання позивачем неналежного способу захисту у даних правовідносинах, оскільки у даному випадку належним способом захисту порушеного права є визнання продовженим договору оренди нерухомого майна на той самий строк і на тих самих умовах, що підтверджується судовою практикою, зокрема постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2022 року у cправі № 926/2195/21. Проте, також звертає увагу, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору продовженим після спливу строку, на який він вважав такий договір продовженим. Так, позивач просить визнати договір пролонгованим з 20.02.2020 до 19.02.2021, тоді як звернення до суду відбулось 16.12.2021.

Незважаючи на ті обставини, що суд апеляційної інстанцій дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з інших підстав, ніж суд першої інстанції, резолютивна частина оскаржуваного рішення є вірною, тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

10. Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "КИЇВСТАР" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 у справі № 904/9574/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 у справі № 904/9574/21 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.10.2022

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков