ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року Справа № 915/1720/21

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Степанової І.С.,

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: Свернюк С.П. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» (61003, м.Харків, просп.Московський, буд.10/12; ідент.код 14078902; ел.пошта: ; ел.пошта представника - Барчук А.В.: ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

до відповідача: Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд.3; ідент.код 24584661),

в особі: Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (55001, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ; ідент.код ВП 20915546; ел.пошта: ),

про: стягнення заборгованості у розмірі 2459257,82 грн,-

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» заборгованості у розмірі 2459257,82 грн, з яких: 2035260,0 грн - основний борг по договору на виконання проектних робіт №8191-19-02 від 28.12.2018 (реєстраційний номер НАЕК №2-123-01-19-05004 від 14.01.2019), 142468,20 грн - 7% штрафу, 159658,54 грн - пеня, 37088,56 грн - 3% річних, 84782,52 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач всупереч умовам договору та приписам чинного законодавства не розрахувався за виконані позивачем проектні роботи, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення основного боргу та нарахованих сум штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 30.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.12.2021.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 09.12.2021, зазначає, що у зв`язку із зростанням простроченої заборгованості ДП «Гарантований покупець» перед ДП «НАЕК «Енергоатом», а саме зменшенням обсягу відпуску електроенергії, зросла фінансова криза неплатежів, що, в свою чергу, i призвело до порушення строків виконання зобов`язань з оплати за договорами, у тому числi і за спірним договором, а тому вина як підстава для відповідальності відповідача відсутня. Відповідач, стверджує, що не ухилявся від сплати основної суми заборгованості, а став заручником обставин викликаних кризою неплатежів.

До того ж, 09.12.2021 від відповідача до суду надійшли клопотання, в яких останній просить суд зменшити розмір стягуваної неустойки (штрафу та пені) на 90%, а також зменшити до 1000,0 грн витати на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач у відповіді на відзив, яка надійшла до суду 20.12.2021, заперечує проти задоволення клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій та просить суд відмовити відповідачу у задоволенні такого клопотання, а заявлені ним штрафні санкції стягнути в повному обсязі. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивач вважає передчасним.

Ухвалою суду від 21.12.2021 підготовче засідання у справі було відкладено на 20.01.2022.

Ухвалою від 20.01.2022 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 21.02.2022.

17.02.2022 від позивача до суду за вх.№2441/22 надійшло клопотання б/н від 16.02.2022, в якому останній просить суд закрити провадження у справі в частині вимог щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 2035260,0 грн у зв`язку з його погашенням та відсутністю предмета спору у цій частині, та продовжити розгляд справи в частині стягнення 142468,20 грн штрафу, 159658,54 грн пені, 37088,56 грн - 3% річних та 84782,52 грн інфляційних нарахувань. До того ж, в такому клопотанні позивач просив суд повернути йому з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 30528,90 грн.

24.02.2022 розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

З початку військової агресії Російської Федерації проти України активні бойові дії ведуться на території Миколаївської області та міста Миколаєва.

Наказом голови Господарського суду Миколаївської області від 02.03.2022 судові засідання призначені з 02.03.2022 по 01.04.2022 були скасовані, враховуючи ведення бойових дій на адміністративно-територіальній одиниці місця розташування суду.

Відповідно до положень частини 7 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи, зокрема, неможливість Господарським судом Миколаївської області здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Голова Верховного Суду розпорядженням від 22.03.2022 №12/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Господарський суд Одеської області.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.07.2022 №41 з 26 липня 2022 року відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області.

За вказаних обставин, розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Ухвалою суду від 15.08.2022 розгляд справи призначено на 05.09.2022.

На підставі наказу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від 21.04.2022 №01-228-н Відокремлений підрозділ "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" було перейменовано у Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом".

01.09.2022 від позивача до суду надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій позивач, зокрема, просить суд стягнути з відповідача на його користь 7000,0 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду від 05.09.2022 закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2035260,0 грн основного боргу за договором на виконання проектних робіт №8191-19-02 від 28.12.2018 (реєстраційний номер НАЕК №2-123-01-19-05004 від 14.01.2019). Повернуто позивачу з Державного бюджету України судовий збір у сумі 30528,90 грн.

До того ж, ухвалою суду від 05.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, в частині стягнення 142468,20 грн штрафу, 159658,54 грн пені, 37088,56 грн - 3% річних та 84782,52 грн інфляційних нарахувань, на 22.09.2022.

21.09.2022 від відповідача до суду надійшло клопотання, в якому останній просить суд зменшити до 1000,0 грн розмір стягуваних витат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві та просив задовольнити клопотання про зменшення розміру стягуваної неустойки (штрафу та пені) на 90% та витрат на оплату правничої допомоги адвоката до 1000,0 грн.

Позивач явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що 13.09.2022 від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розгляд справи проводити за відсутності його представника, позовні вимоги в частині стягнення штрафу, пені, 3% річних, інфляційних втрат підтримав в повному обсязі, а також просив стягнути з відповідача на його користь 7000,0 грн витрат на правову допомогу.

Господарським судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 22.09.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 1 ст.193 ГК України та ст.526 ЦК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Між Акціонерним товариством «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект», як виконавцем, та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», як замовником, було укладено договір №8191-19-02 від 28.12.2018 (реєстраційний номер НАЕК №2-123-01-19-05004 від 14.01.2019) на виконання проектних робіт (далі - Договір), відповідно до умов якого Замовник доручає та зобов`язується оплатити, а Виконавець приймає на себе виконання проектних робіт на тему «Розробка ПКД. Енергоблок №3. Модернізація розподільчих пристроїв 6/0,4 кВ в частині заміни КРП - 0,4 кВ обстройки реакторного відділення» (п.1.1 Договору).

Договір вступає в силу з моменту підпису обома Сторонами та скріплення печаткою. Термін дії цього договору до 31.12.2021. Закінчення терміну дії цього договору не звільняє Сторони від виконання зобов`язань, що залишились невиконаними (п.10.1 Договору в редакції Додаткової угоди №5/2-123-01-19-05004 від 12.11.2020).

Правовідносини, що виникли між сторонами характеризуються ознаками договору підряду.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.ч.1,2 ст.837 ЦК України).

Вартість робіт складає 2955000,0 грн, крім того ПДВ 591000,0 грн, усього 3546000,0 грн (п.2.1 Договору).

Згідно ч.1 ст.846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Пунктом 4.8 Договору в редакції Додаткової угоди №7/2-123-01-19-05004 від 13.07.2021 сторони визначили, що термін виконання договору: початок: з дати укладання договору, закінчення: 1-го етапу - 30.11.2020; 2-го етапу - 15.03.2021; 3-го етапу - 18.02.2021; 4-го етапу - до 30.11.2021.

Відповідно до положень ч.4 ст.882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

За положеннями п.5.9 Договору належним виконанням робіт за Договором є підписання Сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт.

Судом встановлено, що між сторонами Договору були підписані наступні акти здачі-приймання виконаних робіт:

- акт №1 від 30.11.2020 на суму 1275840,0 грн,

- акт №2 від 26.05.2021 на суму 1892700,0 грн,

- акт №3 від 26.05.2021 на суму 142560,0 грн.

Позивач вказує, що сума заборгованості по Договору за актом №1 від 30.11.2020 у розмірі 1275840,0 грн була предметом розгляду іншої судової справи №915/435/21 та рішенням суду від 07.09.2021 у такій справі стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти у загальній сумі 1322259,61 грн, із яких: 1275840,0 грн ? основний борг, 5557,77 грн ? 3 % річних, 12758,40 грн ? інфляційні втрати, 22327,20 грн ? штраф, 5776,24 грн ? пеня; а також 21098,55 грн судового збору.

Згідно ч.1 ст.854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, ? достроково.

За п.2.2 Договору оплата виконаних робіт здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 45 банківських днів з дати підписання Акту здачі-приймання виконаних робіт.

Позивач вважає, що враховуючи строки оплати виконаних робіт, встановлені Договором (45 банківських днів), та дату підписання актів №2 та №3 - 26.05.2021, відповідний обов`язок щодо оплати вартості виконаних робіт у загальному розмірі 2035260,0 грн мав бути виконаний відповідачем не пізніше 30.07.2021.

Позивач зазначає, що всупереч умов Договору відповідачем обов`язок оплати виконаних проектних робіт у строк, передбачений договором, виконано не було, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилася прострочена заборгованість по Договору за актами від 26.05.2021 №2 та №3 у загальному розмірі 2035260,0 грн.

Позивач стверджує, що на дату подання позову, вартість виконаних проектних робіт відповідачем не оплачена, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Судом встановлено, що відповідачем у період з 10.12.2021 по 15.02.2022 здійснено оплату позивачу за виконанні ним по Договору проектні роботи за актами від 26.05.2021 №2 та №3 на загальну суму 2035260,0 грн, що підтверджується наступними платіжними дорученнями, які знаходяться в матеріалах справи:

- №УКС/2488 від 10.12.2021 на суму 400000,0 грн;

- №УКС/7 від 05.01.2022 на суму 500000,0 грн;

- №УКС/51 від 26.01.2022 на суму 300000,0 грн;

- №УКС/61 від 08.02.2022 на суму 500000,0 грн;

- №УКС/78 від 15.02.2022 на суму 142560,0 грн;

- №УКС/79 від 15.02.2022 на суму 192700,0 грн.

За таких обставин ухвалою суду від 05.09.2022 закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2035260,0 грн основного боргу за договором на виконання проектних робіт №8191-19-02 від 28.12.2018 (реєстраційний номер НАЕК №2-123-01-19-05004 від 14.01.2019). Повернуто позивачу з Державного бюджету України судовий збір у сумі 30528,90 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 142468,20 грн - 7% штрафу, 159658,54 грн - пеня, 37088,56 грн - 3% річних, 84782,52 грн - інфляційні втрати, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

За приписами ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.526, 629 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Приписами ст.180 Господарського кодексу України встановлено істотні умови господарського договору. Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України.

В пункті 2.2 Договору сторони визначили, що оплата виконаних робіт здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця протягом 45 банківських днів з дати підписання Акту здачі-приймання виконаних робіт.

Судом встановлено, що між сторонами Договору спірні акти здачі-приймання виконаних робіт №2 та №3 на загальну суму 2035260,0 грн були підписані 26.05.2021.

За такого, суд погоджується з доводами позивача, що враховуючи строки оплати виконаних робіт, встановлені договором (45 банківських днів), та дату підписання актів №2 та №3 (26.05.2021), відповідний обов`язок мав бути виконаний відповідачем не пізніше 30.07.2021.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з 31.07.2021 у відповідача виникло прострочення виконання грошового зобов`язання по Договору на суму основного боргу 2035260,0 грн за актами №2 та №3 від 26.05.2021.

Позивач вказує, що сума заборгованості по Договору за актом №1 від 30.11.2020 у розмірі 1275840,0 грн була предметом розгляду іншої судової справи №915/435/21 та рішенням суду від 07.09.2021 у такій справі стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти у загальній сумі 1322259,61 грн, із яких: 1275840,0 грн ? основний борг, 5557,77 грн ? 3 % річних, 12758,40 грн ? інфляційні втрати, 22327,20 грн ? штраф, 5776,24 грн ? пеня; а також 21098,55 грн судового збору.

Судом встановлено, що дійсно, за рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07.09.2021 у справі №915/435/21, яке набрало законної сили 01.10.2021, стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» грошові кошти у загальній сумі 1322259,61 грн, із яких: 1275840,0 грн ? основний борг, 5557,77 грн ? 3 % річних, 12758,40 грн ? інфляційні втрати, 22327,20 грн ? штраф, 5776,24 грн ? пеня; а також 21098,55 грн судового збору.

За положеннями ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07.09.2021 у справі №915/435/21 встановлено, що нарахування 3% річних у сумі 5557,77 грн та пені у сумі 23104,94 грн здійснене позивачем на суму непогашеної заборгованості у відповідності до умов п.2.2 Договору, а саме, на суму заборгованості по акту здачі-приймання виконаних робіт №1 від 30.11.2020 на суму 1275840,0 грн за період: 05.02.2021 - 29.03.2021.

Також, вказаним судовим рішенням встановлено, що інфляційні втрати у сумі 12758,40 грн, нараховані за прострочення оплати підрядних робіт по акту здачі-приймання виконаних робіт №1 від 30.11.2020 за лютий 2021 року.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Оскільки стягнення боргу за рішенням суду не є належним виконанням грошового зобов`язання, то до фактичного перерахування грошових коштів позивачу, або зміни способу виконання рішення грошове зобов`язання не втрачає свого правового статусу не змінює походження та підстав виникнення та не припиняється.

В силу приписів ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягувач (кредитор) вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що у даній справі, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 37088,56 грн - 3% річних за період з 30.03.2021 по 08.11.2021, які нараховані:

- на суму заборгованості 1275840,0 грн по акту здачі-приймання виконаних робіт №1 від 30.11.2020 з урахуванням оплат здійснених відповідачем 06.10.2021 за платіжним дорученням №УКС/430 на суму 451092,70 грн, 08.10.2021 за платіжним дорученням №УКС/435 на суму 500000,0 грн та 13.10.2021 за платіжним дорученням №УКС/454 на суму 324747,30 грн;

- на суму заборгованості 2035260,0 грн по актам здачі-приймання виконаних робіт №2 та №3 від 26.05.2021.

Також, у даній справі позивачем заявлено до стягнення з відповідача 84782,52 грн інфляційних втрат за період: березень - вересень 2021 року, які нараховані:

- на суму заборгованості 1275840,0 грн по акту здачі-приймання виконаних робіт №1 від 30.11.2020 за період: березень - липень 2021 року;

- на загальну суму заборгованості 3311100,0 грн по актам здачі-приймання виконаних робіт №1 від 30.11.2020, №2 та №3 від 26.05.2021 за період: серпень, вересень 2021 року.

Суд, перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат вважає їх арифметично вірними, а вимоги позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема одним із правових наслідків виділяється сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).

Відповідно до пункту 6.2 Договору за порушення строків оплати виконаних робіт Замовник сплачує Виконавцеві пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 7% від вартості простроченого платежу. Якщо порушення строків оплати виконаних робіт продовжується понад 30 днів, Замовник сплачує додатковий штраф у розмірі 7 % від вартості неоплаченої у строк роботи.

Суд враховує, що згідно положень ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч.2 ст.343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до положень ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак, судом враховано, що постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №211 від 11.03.2020 (з наступними змінами) установлено на всій території України карантин з 12 березня 2020 року. На теперішній час встановлений на території України карантин не скасовано.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30.03.2020 розділ IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено пунктом 7 такого змісту: « 7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тобто, строк, визначений ч.6 ст.232 ГК України, продовжуються на строк дії карантину зумовленого поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Судом встановлено, що у даній справі, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 159658,54 грн пені, з яких:

- 103486,86 грн пені нараховано за період з 30.03.2021 по 12.10.2021 на суму заборгованості 1275840,0 грн по акту здачі-приймання виконаних робіт №1 від 30.11.2020 з урахуванням оплат здійснених відповідачем 06.10.2021 за платіжним дорученням №УКС/430 на суму 451092,70 грн та 08.10.2021 за платіжним дорученням №УКС/435 на суму 500000,0 грн, однак, враховуючи обмеження встановлені п.6.2 Договору, позивачем заявлено до стягнення саме 66203,86 грн пені;

- 93454,68 грн пені нараховано та заявлено до стягнення за період з 31.07.2021 по 08.11.2021 на суму заборгованості 2035260,0 грн по актам здачі-приймання виконаних робіт №2 та №3 від 26.05.2021.

Судом враховано, що нарахування пені здійснено позивачем з урахуванням положень ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ч.2 ст.343 ГК України (не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України) та пункту 6.2 Договору (не більше 7% від вартості простроченого платежу).

Крім того, у даній справі позивачем заявлено до стягнення з відповідача 142468,20 грн - 7% штрафу нарахованого на суму заборгованості 2035260,0 грн за прострочення понад 30 днів оплати по актам здачі-приймання виконаних робіт №2 та №3 від 26.05.2021.

Матеріалами справи підтверджується, що прострочення оплати заборгованості у розмірі 2035260,0 грн по актам здачі-приймання виконаних робіт №2 та №3 від 26.05.2021 дійсно продовжувалось понад 30 днів, а саме з 31.07.2021 по щонайменше 10.12.2021 (перший платіж по таким актам).

Суд, перевіривши розрахунки пені та 7% штрафу вважає їх арифметично вірними, а вимоги позивача щодо стягнення пені та 7% штрафу такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд приходить до такого.

У клопотанні відповідач просить суд про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% з посиланням на те, що у зв?язку зі значним зростанням простроченої заборгованості ДП «Гарантований покупець» та ПрАТ «НЕК «Укренерго», а також суттєвим зменшенням обсягу відпуску електроенергії у відповідача виникла фінансова криза неплатежів, що призвело до порушення зобов?язань відповідача за Договором, укладеним з позивачем.

Так, відповідач зазначає, зокрема, що наразі наявний чистий збиток ДП «НАЕК «Енергоатом», який відображений у фінансовій звітності компанії за 2020 рік, на рівні 4,8 млрд.грн. Впродовж кількох місяців 2020 року ДП «НАЕК «Енергоатом» вимушене продавати в рамках ПСО 50% від обсягу виробленої електроенергії за ціною 1 коп./кВт-год фактично дотуючи населення на суму понад 40 млрд.грн. Наразі загальна заборгованість перед Енергоатомом сягнула 22,6 млрд.грн., з них 11,6 млрд.грн. - це борг вже не функціонуючого Державного підприємства «Енергоринок». Додатково ? борг ДП «Гарантований покупець» у розмірі 6 млрд. 528 млн.грн. та заборгованість НЕК «Укренерго» в сумі 4 млрд. 463 млн.грн.

Відповідач також зазначає, що не ухиляється від сплати суми основної заборгованості, а в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем зобов?язань.

На підтвердження обставин для зменшення неустойки відповідачем подано суду баланс (звіт про фінансовий стан) на 30.09.2020 та на 31.12.2020, а також звіти про фінансові результати за 9 місяців 2020 року та 2020 рік.

Позивач заперечує проти зменшення неустойки з підстав, зазначених у відповіді на відзив, зокрема, у зв?язку з тим, що відповідач, укладаючи договір та додаткові угоди до нього, був обізнаним про можливість вжиття санкцій за порушення умов договору, проте не ініціював зміну положень договору. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем як до так і після відкриття провадження в даній справі не проводилися навіть часткові виплати суми основного боргу; не вчинялися дії, спрямовані на врегулювання спірних питань.

Позивач також вказує, що не вважає складне фінансове становище відповідача безумовною підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до приписів ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.551 ЦК України).

У відповідності до ст.233 ГК України, в разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов?язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов?язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, яким приймається рішення.

Верховний Суд у постанові від 15.03.2019 року у справі №910/3652/18 зазначив, що вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів.

Відповідно до п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов?язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов?язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов?язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов?язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов?язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Дослідивши подані суду докази, проаналізувавши правові позиції сторін, врахувавши, що обидві сторони є підприємствами державного сектору економіки (відповідач є державним підприємством, а позивач є акціонерним товариством, 100% статутного капіталу якого належить Державі Україна в особі Кабінету Міністрів України), врахувавши збалансованість інтересів сторін, причини та строк прострочки здійснення платежів, необхідність судового захисту майнових прав позивача, відсутність доказів на підтвердження завдання збитків позивачу, а також враховуючи, що застосування штрафних санкцій спрямоване на стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов?язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

До того ж, судом приймається до уваги, що під час розгляду справи відповідачем повністю погашена сума основного боргу за спірним договором.

Суд вважає, що нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат та певної суми неустойки (пені та штрафу) у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки пов`язані з порушенням відповідачем умов спірного договору. Стягнення ж з відповідача неустойки (пені та штрафу) у повному обсязі, на думку суду, не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення останнім зобов`язання.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що даний випадок є винятковим і, з урахуванням інтересів позивача, існують об`єктивні підстави для зменшення розміру стягуваної неустойки (пені та штрафу) на 70%.

За таких обставин, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у сумі 47897,56 грн (159658,54 грн - 70 %) та штраф у сумі 42740,46 грн (142468,20 грн - 70 %).

Ураховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, однак без урахування зменшення судом суми штрафних санкцій.

Судом встановлено, що за подання позовної заяви у даній справі позивачем сплачено 36888,87 грн судового збору за майнову позовну вимогу - стягнення 2459257,82 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6359,97 грн судового збору із розрахунку: 159658,54 грн пені + 142468,20 грн штрафу +37088,56 грн - 3% річних + 84782,52 грн інфляційних втрат = 423997,82 грн х 36888,87 грн / 2459257,82 грн.

До того ж, в заяві від 26.08.2022 про розподіл судових витрат, яка надійшла до суду 01.09.2022, позивач просить суд стягнути з відповідача 7000,0 грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до положень ч.1 та п.1) ч.3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За частинами 3, 4 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що в позові позивачем зазначено про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи: судовий збір, що підлягає сплаті при поданні позову до суду, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,0 грн.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивач до заяви від 26.08.2022 надав суду:

- договір №01-21 від 20.01.2021 про надання правової допомоги, укладений між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Барчук Алєсею Вікторівною;

- протокол від 08.11.2021 погодження розміру гонорару адвоката за надання правової допомоги за договором №01-21 від 20.01.2021 на суму 7000,0 грн;

- акт від 28.07.2021 про надання правової допомоги №20 (виконаних робіт) до договору №01-21 від 20.01.2021 на суму 7000,0 грн.

Судом встановлено, що представником позивача в даній справі на підставі договору №01-21 від 20.01.2021 про надання правової допомоги та ордеру серії АХ №1080531 від 13.12.2021 була адвокат Барчук Алєся Вікторівна.

Договором №01-21 від 20.01.2021 визначено, що адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Строк дії договору, з урахуванням положень додаткових угод до нього, до 31.07.2021.

Розмір гонорару за надання правової допомоги за цим договором встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін (п.9 договору №01-21 від 20.01.2021).

Протоколом від 08.11.2021 погодження розміру гонорару по договору №01-21 від 20.01.2021 сторони погодили, що гонорар адвоката за правову допомогу у спорі із ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» про стягнення заборгованості за договором №8191-19-02/2-123-01-19-05004 від 14.01.2019 є фіксованим та складає 7000,0 грн.

На підставі договору про надання правової допомоги №01-21 вiд 20.01.2021 адвокатом було надано правову допомогу, перелiк якої зазначено у акті про надання правової допомоги №20 вiд 28.07.2022, а саме: підготовка позовної заяви про стягнення коштів із розрахунком стягуваних сум; підготовка процесуальних клопотань, пов`язаних із закриттям провадження в частині позовних вимог; підготовка та подання відповіді на відзив відповідача; підготовка процесуальних клопотань, пов`язаних iз розглядом справи.

Позивач звертає увагу суду, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та «новими» умовами ведення господарської діяльності, враховуючи приналежність відповідача до критичної інфраструктури, ним, як клієнтом адвоката прийнято рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу лише в обсязі, що були фактично виконані до введення воєнного стану, незважаючи на те, що адвокат продовжує представляти інтереси позивача на підставі нового договору №04-22 від 05.08.2022 та ордеру серії АХ №1099917 від 09.08.2022.

Позивач вважає, що розмір правової допомоги в суді першої інстанції у фіксованому розмірі 7000,0 грн для даної категорії справ відповідає критерію розумності його розміру та не є завищеним, оскільки складає менше 1% від суми основного зобов`язання за спірним договором.

Суд вказує, що за положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне господарське процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За ч.ч.3,4 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, прийнятій об`єднаною палатою Касаційного господарського суду, викладено висновок, що практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).

Водночас за змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень ч.5 ст.126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №920/13/19 наголосив, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч.6,7,9 ст.129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Відповідач в клопотаннях, які надійшли до суду 09.12.2021 та 21.09.2022, не погоджується із заявленими позивачем витратами на правничу допомогу та просить суд зменшити витрати до 1000,0 грн, посилаючись на те, що заявлена сума послуг на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності та розумності.

Також відповідач вказує, що вартість адвокатських послуг має неспівмірний розмір з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; опис виконаної правничої допомоги є завищеним за кількістю витраченого часу адвокатом; наявна мінімальна кількість підготовлених документів, які подані до справи; проведено мінімум аналітичної роботи адвоката; витрати на правову допомогу неспівмірні зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, надані послуги, ціною позову, значенням справи для сторони; відсутній публічний інтерес до справи.

При цьому, суд вказує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5-6 ст.126 ГПК України).

Судом встановлено, що доводи про неспівмірність витрат позивача на правничу допомогу адвоката, які викладенні відповідачем у клопотаннях про зменшення таких витрат, не підтвердженні жодними доказами, а лише зводяться до його домислів та припущень.

Судом також враховано, поведінку позивача, а саме те, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та «новими» умовами ведення господарської діяльності, враховуючи приналежність відповідача до критичної інфраструктури, ним, як клієнтом адвоката прийнято рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу лише в обсязі, що були фактично виконані до введення воєнного стану, незважаючи на те, що адвокат Барчук Алєся Вікторівна продовжувала представляти інтереси позивача у даній справі на підставі нового договору №04-22 від 05.08.2022 та ордеру серії АХ №1099917 від 09.08.2022.

За вказаних обставин, суд вважає, що обсяг витрат на адвоката в суді першої інстанції у фіксованому розмірі 7000,0 грн для даної категорії справ відповідає критерію розумності його розміру та не є завищеним, є пропорційним до предмету спору, ціни позову та обсягу наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), а тому у задоволенні клопотань відповідача про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката до 1000,0 грн, - слід відмовити.

Враховуючи викладене, покладенню на відповідача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,0 грн.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд.3; ідент.код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (55001, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ; ідент.код ВП 20915546) на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» (61003, м.Харків, просп.Московський, буд.10/12; ідент.код 14078902) 42740,46 грн - 7% штрафу, 47897,56 грн пені, 37088,56 грн - 3% річних, 84782,52 грн інфляційних втрат, 6359,97 грн судового збору та 7000,0 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30.09.2022 року.

Суддя М.В.Мавродієва