РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2022Справа № 910/6077/22

За позовом Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК УКРАЇНА"

до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 10 433,95 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Ратківська А.Р.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Підприємство з іноземними інвестиціями "АМІК УКРАЇНА" (далі - позивач, ПІІ "АМІК УКРАЇНА") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (далі - відповідач, АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ") про стягнення 10 433,95 грн неустойки за порушення строку доставки вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач здійснив доставку вантажу згідно залізничної накладної №0402892 від 04.11.2021 прострочення термінів доставки. За таких обставин позивач вказує на наявність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки за перевищення строку доставки вантажу, передбаченої ст. 45 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951, у розмірі 10 433,95 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2022 позовну заяву ПІІ "АМІК УКРАЇНА" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/6077/22, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі №910/6077/22.

17.08.2022 через відділ діловодства суду від відповідача (засобами електронного зв`язку) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд зменшити розмір неустойки до 0 грн та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування заперечень проти позову, відповідач зазначив, що Договір про надання послуг №08906/ЦТЛ-2018 від 12.02.2018 припинив свою дію 30.06.2020 відповідно до Додаткової угоди від 28.05.2020 про припинення Договору про надання послуг №08906/ЦТЛ-2018 від 12.02.2018.

Відповідач також посилався на не вірне застосування позивачем формули для здійснення розрахунків неустойки відповідно до норм Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС). Відповідач звернув увагу на правильне застосування норм УМВС та формули розрахунку неустойки, а саме: у знаменнику відношення необхідно зазначати кількість діб фактичного (загального) терміну доставки, а не нормативного терміну доставки. За розрахунком відповідача, нормативний строк доставки складає 9 діб (враховуючи, зокрема, збільшення терміну доставки на 3 доби для повного митного оформлення з 07.11.2021 по 09.11.2021, що підтверджується написом у графі 32 накладної), фактичний термін доставки становить 10 діб, а отже строк доставки прострочено на 1 добу. Враховуючи перевищення строку доставки на 1 добу, відношення перевищення терміну доставки (1 доба) до загального (фактичного) терміну доставки (10 діб) складає 1/10 = 0,1, а не 1/9 = 0,11. Відсоток провізної плати відповідно до § 2 ст. 45 УМВС становить 6%, провізна плата згідно з відомостями у накладній - 57 966,40 грн. Таким чином, відповідач визначив неустойку за прострочення доставки вантажу у розмірі 6% від провізної плати: 57 966,40 грн х 6% = 3 477,98 грн.

В обгрунтування клопотання про зменшення розміру неустойки до 0 грн, викладеного у відзиві на позовну заяву, відповідач посилався на те, що після початку військової агресії рф проти України значно скоротились обсяги вантажних перевезень, знизились обсяги та прибутковість від перевезення пасажирів залізничним транспортом, водночас відповідачем здійснювалась евакуація населення та доставка гуманітарних вантажів, перевезення техніки, внаслідок обстрілів рф було завдано руйнування та знищено велику кількість об`єктів АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ", відповідач змушений проводити відновлювальні роботи, витрачаючи на це значні ресурси та кошти, що призвело до надскрутного матеріального становища АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ".

26.08.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не заперечував обставину припинення дії Договору №08906/ЦТЛ-2018 від 12.02.2018 між сторонами, зазначивши, що він помилково був доданий до позову, водночас звернув увагу, що правовідносини сторін регулює накладна (як договір перевезення конкретного вантажу).

Позивач у відповіді на відзив не погодився з доводами відповідача у відзиві на позовну заяву, а саме.

Позивач не погодився з твердженнями відповідача щодо продовження строку доставки вантажу на 3 доби, оскільки відповідач не зазначив та не надав суду документи, на підставі яких строк доставки вантажу було продовжено саме на 3 доби, тоді як акти загальної форми № 14955 від 07.11.2021 та № 15001 від 08.11.2021 підтверджують подовження строку доставки лише на 2 доби. Позивач вважає, що розрахунок неустойки, викладений позивачем у позові, є вірним. Фактичний строк доставки вантажу становить 10 діб, а загальний строк доставки вантажу не повинен був перевищувати 8 діб, в результаті відповідач прострочив доставку вантажу на 2 доби.

Позивач не погодився з розрахунком неустойки за перевищення строку доставки вантажу, викладеним відповідачем у відзиві. Позивач вважає, що для визначення величини (тривалості) перевищення строку доставки вантажу необхідно враховувати загальний строк доставки вантажу, розрахований відповідно до § 2, 3 ст. 24 УМВС, який у спірному випадку становить 8 діб (нормативний строк доставки) (2/8 = 0,25). Враховуючи наведене, позивач визначив неустойку у розмірі 18% від провізної плати: 57 966,40 грн х 18% = 10 433,95 грн.

Крім того, позивач просив суд відхилити клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, оскільки: порушення строків доставки вантажу, яке стало підставою для нарахування неустойки, відбулось до введення воєнного стану; позивач добросовісно виконує свої зобов`язання, в тому числі сплачує всі платежі відповідачу вчасно та в повному обсязі; завдання збитків, про які згадує відповідач, не має відношення до даної справи, оскільки предметом даного спору є стягнення неустойки за перевищення строку доставки вантажу, а не відшкодування завданих збитків. Позивач просив також врахувати, що відповідач не розглянув претензію позивача у строки, визначені законодавством, відповідач не надав вчасно свої розрахунки позивачу, а надав їх лише після подання даного позову до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позовну заяву з клопотанням відповідача про зменшення розміру неустойки, відповідь на відзив.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

12.02.2018 між ПІІ "АМІК УКРАЇНА" (замовник, позивач) та АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" (перевізник, відповідач) було укладено Договір про надання послуг №08906/ЦТЛ-2018/18/158, за умовами якого перевізник зобов`язався здійснювати перевезення вантажів, надавати вантажний вагон для перевезення, та інші послуги, пов`язані з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Водночас, 28.05.2020 сторонами підписано в електронному вигляді додаткову угоду від 28.05.2020, якою вирішено припинити дію вказаного договору з 30.06.2020 включно.

Разом з цим, між сторонами була оформлена накладна №0402892 від 04.11.2021 (далі - Накладна), за якою перевізник взяв на себе зобов`язання здійснити перевезення вантажу (паливо дизельне) у вагонах зі станції Бугяняй ЛТГ Литовської залізниці до станції призначення Кременць 35 Льв., про що зазначено у графах 2, 5, 15, 22 Накладної.

Накладна складається з двох частин: паперова накладна засвідчує факт перевезення вантажу на території Литви, а електронна - на території України. Факт укладення договору перевезення підтверджується графою 26 Накладної.

Загальна відстань по території Литви 343 км. Час перебування вантажу на території Литви - 2 доби.

Загальна відстань по території Білорусії 319 км. Час перебування вантажу на території Білорусії - 1 доба.

Відповідно до графи 38 Накладної загальна відстань по території України складає 234 км.

Позивач отримав повідомлення про прибуття вантажу на станцію призначення Кременець Львівської залізниці 14.11.2021 року, що підтверджується відміткою у графі 35 Накладної.

Таким чином, час перебування вантажу на території України складає 7 діб.

Як зазначив позивач, відповідно до графи 30 Накладної вантаж був затриманий на 2 доби для митного оформлення на ст. Сарни Львівської залізниці, тобто строк доставки вантажу подовжено на 2 (дві) доби по території України.

Враховуючи вищезазначене, фактичний строк доставки вантажу становить 10 діб, а загальна відстань 896 км.

Відповідно до § 2 ст. 24 УМВС строк доставки вантажу розраховується як одна доба на кожні розпочаті 200 км і в спірному випадку не повинен перевищувати 5 діб.

Беручи до уваги § 3 ст. 24 УМВС, який подовжує строк доставки вантажу на 1 добу на операції, пов`язані з відправлення вантажу, та на 2 доби відповідно до акту загальної форми (що підтверджується штампами ст. Сарни Львівської залізниці у графі 30 Накладної), загальний строк доставки вантажу за Накладною не повинен перевищувати 8 діб відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

Таким чином, як зазначив позивач, фактичний строк доставки вантажу становить 10 діб, а загальний строк доставки вантажу не повинен був перевищувати 8 діб, в результаті чого відповідач прострочив доставку вантажу на 2 доби.

Внаслідок порушення строку доставки вантажу, позивач надіслав відповідачу цінним листом з описом вкладення та з повідомленням про вручення претензію № 57 від 11.01.2022 про сплату неустойки за перевищення строку доставки вантажу на суму 10 433,95 грн. Вказана претензія була отримана відповідачем 13.01.2022, проте, залишена останнім без відповіді та задоволення.

Посилаючись на допущене відповідачем прострочення термінів доставки вантажу, позивач на підставі Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Статуту залізниць України нарахував до стягнення з відповідача неустойку у розмірі 10 433,95 грн, звернувшись з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що безпосереднє перевезення товару відповідачем позивачу, що підтверджується накладною №0402892 від 04.11.2021, свідчить про виникнення між сторонами прав та обов`язків за договором перевезення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України), за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно - правовими актами (ч. 5 ст. 307 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 306 ГК України, відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частинами 1 та 3 статті 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Статут залізниць, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі - Статут), визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Відповідно до статті 4 Статуту перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Як вбачається з матеріалів справи, перевезення вантажу здійснювалося у міжнародному сполученні, а отже спірні правовідносини регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (далі - УМВС), яка є чинною для України відповідно до Закону України "Про правонаступництво в Україні" та "Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів" та згідно якої здійснюється перевезення вантажів у прямому міжнародному залізничному вантажному сполученні між станціями у внутрішньому залізничному сполученні країн, залізниці яких приймають участь в даній Угоді, за накладними, передбаченими даною Угодою.

Параграфом 1 ст. 14 УМВС передбачено, що відповідно до договору перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти доручений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, погодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу. Параграфом 3 цієї ж статті передбачено підтвердження укладення договору перевезення накладною.

Згідно зі ст. 6 Статуту накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Відповідно до пунктів 22, 23 Статуту за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

З наведених норм права вбачається, що між сторонами спору на підставі залізничної накладної №0402892 виникли правовідносини з перевезення вантажу залізницею у міжнародному сполученні між Республікою Литва та Україною.

Умовами ст. 24 УМВС встановлено:

§ 2. Строк доставки вантажу визначається виходячи з таких норм:

- для контейнерів - 1 доба на кожні розпочаті 150 км;

- для інших відправок - 1 доба на кожні розпочаті 200 км.

§ 3. Строк доставка вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

§ 5. Перебіг строку доставки вантажу починається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі отримувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу вважають за повну.

§ 7. Строк доставки вважається дотриманим, якщо вантаж прибув на станцію призначення до спливу строку доставки і перевізник повідомив отримувача про прибуття вантажу і можливості передачі вантажу в розпорядження отримувача. Порядок повідомлення отримувача визначається національним законодавством, що діє в місці видачі вантажу.

Згідно з ст. 23 Статуту, дата приймання і видачі вантажу засвідчується на накладній календарним штемпелем станції. В разі проведення митного контролю дата видачі вантажу ставиться після закінчення митних операцій.

Згідно відомостей залізничної накладної №0402892 (далі - Накладна) судом встановлено: 04.11.2021 - день укладення договору; відстань перевезення по території Литви - 343 км; відстань перевезення по території Білорусії - 319 км; відстань перевезення по території України - 234 км; провізна плата за перевезення вантажу по території України 57 966,40 грн.

Виходячи з того, що загальна відстань перевезення становить 896 км, отже, строк доставки вантажу становить 896/200 та дорівнює 5 діб (округлюється до повної доби відповідно до § 5 ст. 24 УМВС) + 1 доба (відповідно до § 3 ст. 24 УМВС строк доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу) + збільшення строку доставки вантажу на 2 доби (відповідно до графи 30 та графи 32 Накладної). Отже, враховуючи положення ст. 24 УМВС, загальний строк доставки вантажу за Накладною не повинен перевищувати 8 діб.

Визначення відповідачем збільшення строку доставки на 3 доби, з 07.11.2021 по 09.11.2021, є невірним, оскільки відповідно до графи 32 Накладної "Подовження строку доставки" вбачається, що вантаж був затриманий для повного митного оформлення з 21:20 год. 07.11.2021 до 6:38 год. 09.11.2021, тобто на 33 години 18 хвилин, у зв`язку з чим строк доставки вантажу подовжено на 2 доби, враховуючи, що відповідно до параграфу 5 статті 24 УМВС неповна доба вважається за повну. Крім того, як вірно зазначив позивач, у графі 30 Накладної "Відмітки перевізника" проставлені штемпелі ст. Сарни Львівської залізниці про складений Акт загальної форми № 14955 від 07.11.2021 на затримку вагонів та Акт загальної форми № 15001 від 08.11.2021 на випуск вагонів. Таким чином, вантаж був затриманий на 2 доби, а не на 3 доби, як стверджував відповідач.

Судом встановлено, що представник позивача отримав повідомлення про прибуття вантажу 14.11.2021, що підтверджується відміткою у графі 35 електронної Накладної, тобто фактичний строк доставки вантажу становить 10 діб.

Оскільки загальний строк доставки вантажу за Накладною не повинен був перевищувати 8 діб, відтак відповідачем було допущено прострочення доставки вантажу на 2 доби.

Умовами статті 45 УМВС встановлено:

§ 1. Якщо перевізником не було дотримано строк доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 "Строк доставки вантажу", перевізник сплачує відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки.

§ 2. Розмір неустойки за перевищення строку доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення строку доставки, і величини (тривалості) перевищення строку доставки, що розраховується як відношення перевищення строку доставки (в добі) до загального строку доставки, а саме:

- 6% провізної плати при перевищенні строку доставки не більше однієї десятої загального строку доставки;

- 18% провізної плати при перевищенні строку доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального строку доставки;

- 30% провізної плати при перевищенні строку доставки понад три десятих загального терміну доставки.

Позивачем при розрахунку неустойки за прострочення доставки вантажу використано відсоток провізної плати у 18%, оскільки оскільки відношення перевищення терміну доставки (2 доби) до загального терміну доставки (8 діб) становить 0,25 (тобто, більше 0,1).

Визначений відповідачем інший відсоток провізної плати 6% є необґрунтованим, так як розраховувався відповідачем як відношення кількості діб прострочення не до загального (нормативного) терміну доставки, визначеного за правилами статті 24 УМВС, а до фактичного терміну доставки.

Так, параграфом 2 ст. 45 УМВС передбачено, що розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення строку доставки, і величини (тривалості) перевищення строку доставки, що розраховується як відношення перевищення строку доставки (в добі) до загального строку доставки.

З аналізу параграфу 2 ст. 45 УМВС вбачається, що відсоток провізної плати, який визначається як розмір неустойки за прострочення доставки, розраховується за формулою, де кількість діб, на які перевищено термін доставки, ділиться на такий термін доставки.

Отже, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку неустойки за прострочення доставки вантажу (57 966,40 грн (провізна плата, яка зазначена в графі 51 електронної накладної) х 18% = 10 433,95 грн неустойки за перевищення строку доставки вантажу), суд дійшов висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до частини 6 статті 315 ГК України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Згідно частини 4 статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий

досудовий порядок урегулювання спору.

У частині 1 статті 19 Господарського кодексу України встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Параграфом 1 ст. 46 УМВС передбачено, що право пред`явлення претензії до перевізника належить відправникові і одержувачеві.

Відповідно статті 47 УМВС:

§ 1. Позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого була пред`явлена претензія.

§ 2. Право пред`явлення претензії та позову виникає:

1) про відшкодування за недостачу, пошкодження (псування) вантажу, а також за перевищення строку доставки - з моменту видачі вантажу отримувачу.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач на виконання вимог УМВС з метою досудового врегулювання спору звернувся до відповідача з претензією № 57 від 11.01.2022 про сплату неустойки за перевищення строку доставки вантажу на суму 10 433,95 грн за накладною № 0402892 від 04.11.2021, яка була отримана відповідачем 13.01.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 480.

Відповідно до § 7 ст. 46 УМВС перевізник зобов`язаний у 180-денний строк з дня отримання претензії, розглянути її, дати відповідь претендодателю та при повному чи частковому визнанні претензії сплатити перетендодателю належну суму.

Таким чином, відповідач повинен був розглянути претензію позивача протягом 180 днів з дня її отримання.

Отже, строк на розгляд претензії № 57 від 11.01.2022 року сплив 12.07.2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не дав відповідь на претензію в строк, встановлений на розгляд претензії, у зв`язку з чим у позивача виникло право на пред`явлення позову про стягнення неустойки за прострочення строку доставки вантажу.

Згідно з § 3 статті 47 УМВС позов може бути пред`явлено, якщо перевізник не дав відповідь на претензію в строк, встановлений на розгляд претензії.

Параграфом 1 статті 48 УМВС передбачено, що позови до перевізника на підставі цієї Угоди пред`являються: про перевищення терміну доставки - протягом 2 місяців.

Вказані в § 1 статті 48 УМВС строки розраховуються з моменту виникнення права пред`явлення позову, встановленого в § 2 статті 47 "Вимоги за договором перевезення. Підсудність" цієї Угоди. День початку перебігу строку давності в строк не включається (§ 2 ст. 48 УМВС).

Згідно з § 3 статті 48 УМВС пред`явлення претензії, оформленої відповідно до статті 46 "Претензії" цієї Угоди, зупиняє перебіг строків давності, передбачених у § 1 цієї статті. Перебіг строку давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив претендателю про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення строку, встановленого в § 7 статті 46 "Претензії" цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 13.07.2022, що підтверджується відтиском штампу відділення поштового зв`язку на конверті, в якому направлено позов до суду, а отже в межах строку, встановленого УМВС.

Відповідно до § 3 статті 41 УМВС тягар доказування того, що перевищення терміну доставки вантажу сталося не з вини перевізника, покладається на перевізника.

Суд зазначає, що відповідачем не доведено відсутність його вини у перевищенні терміну доставки вантажу за залізничною накладною № 0402892.

Таким чином, оскільки факт затримки доставки вантажу залізницею підтверджується матеріалами справи, а відповідачем вказані обставини не спростовані, суд, зважаючи на порушення відповідачем правил перевезення вантажу та Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПІІ "АМІК УКРАЇНА" до АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення неустойки за перевищення строку доставки вантажу в сумі 10 433,95 грн.

Щодо поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки за несвоєчасну доставку вантажу до 0 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказала таке: справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин; закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах; господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань; якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

Суд звертає увагу відповідача, що зменшення розміру неустойки до нуля, не є зменшенням за своєю правовою природою, а фактично є звільненням відповідальності, що не узгоджується із повноваженнями суду.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення за клопотанням відповідача розміру неустойки, яка підлягає стягненню, суд, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, зазначає таке.

24.02.2022, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022 та № 341/2022 від 17.05.2022, 573/2022 від 12.08.2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомими обставинами є те, що АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" як стратегічне підприємство після початку збройної агресії російської федерації проти України виконує безкоштовні евакуаційні рейси для громадян, перевезення військових та гуманітарних вантажів, тоді як інфраструктура підприємства зазнає постійних обстрілів та ракетних ударів з боку російської федерації.

Судом враховано, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії російської федерації проти України, однак наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин станом на час розгляду спору зменшити розмір неустойки.

Суд не виключає, що позивач також може виконувати стратегічні завдання для захисту людей та зміцнення обороноздатності країни, однак в матеріалах справи не міститься доказів, а суду не відомі загальновідомі обставини, які б свідчили про аналогічний чи більший негативний вплив військової агресії російської федерації на діяльність позивача, ніж на діяльність відповідача, про що зазначено вище.

Отже, беручи до уваги те, що відповідачем доставлено вантажі в пункт призначення, тоді як позивачем не надано будь-яких доказів завдання йому збитків внаслідок порушення строків доставки вантажів, враховуючи, що відповідач в умовах воєнного стану має для країни вкрай важливе стратегічне значення, постійно зазнає людських та інфраструктурних втрат внаслідок бойових дій на території України, усунення яких потребує значних ресурсів, власними силами, засобами та коштами здійснює відновлення інфраструктури з метою підтримки обороноздатності держави, суд, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, суд дійшов до висновку про наявність підстав задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" на користь ПІІ "АМІК УКРАЇНА" до 5 216,98 грн (50% від обґрунтованого розміру неустойки у сумі 10 433,95 грн).

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 481,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 9 ст. 129 ГПК України передбачено, зокрема, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, судовий збір покладається на відповідача, з огляду те, що спір у даній справі внаслідок неправильних дій відповідача, а часткове задоволення позовних вимог обумовлене реалізацією судом свого права на зменшення неустойки.

Враховуючи приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 2 481,00 грн. покладається на відповідача, як на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір.

Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (Україна, 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК УКРАЇНА" (04071, місто Київ, вул. Верхній Вал, будинок 68, ідентифікаційний код 30603572) 5 216,98 грн (п`ять тисяч двісті шістнадцять гривень 98 коп.) неустойки за перевищення строку доставки вантажу, 2 481,00 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню 00 коп.) судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 23.09.2022.

Суддя Оксана ГУМЕГА