РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.05.2022Справа № 910/12259/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (03150, м. Київ, вул. Фізкультури, 30)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа гарант» (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 26)

про стягнення 110 311,48 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився.

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення 110 311,48 грн., а саме 98 000,00 грн. страхового відшкодування в порядку суброгації, 3 040,68 грн. процентів річних та 9 270,80 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на той факт, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну страхувальника позивача завдано матеріальної шкоди, яка відшкодована позивачем в якості страхового відшкодування за Договором добровільного страхування майна при здійсненні будівельно - монтажних робіт № 00-14.11.19.00048 від 19.08.2019 року, в зв`язку чим на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність водія транспортного засобу DAF XF 105.460 державний номер НОМЕР_1 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", позивач просить стягнути з останнього решту страхового відшкодування в сумі 98 000,00 грн. в порядку суброгації, а також нараховані у зв`язку з невиплатою страхового відшкодування проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/12259/21, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Окрім того, вказаною ухвалою суду витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України (02002, м. Київ-2, а/с 272) інформацію щодо Полісу ЕР № 129010531.

Так, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 06.08.2021 року у справі № 910/12259/21 через відділ діловодства суду 25.08.2021 року від Моторного (транспортного) страхового бюро надійшла інформація № 9-02/29485 від 17.08.2021 року щодо Полісу ЕР № 129010531, яка судом долучена до матеріалів справи.

В свою чергу від відповідача 03.09.2021 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву №03/3526 від 01.09.2021 року, в якому останній заперечує щодо наявності у нього обов`язку з виплати страхового відшкодування в сумі 98 000,00 грн., оскільки з наданих позивачем до позову документів неможливо встановити, що опора освітлення, яка була пошкоджена внаслідок ДТП, є саме тим майном, яке було застраховано за договором добровільного страхування. Крім того, відповідач заперечує щодо визначеної позивачем суми страхового відшкодування, зазначаючи, що розрахунок страхового відшкодування має здійснюватися лише на підставі звіту експерта з оцінювання та з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, з одночасним наданням виконаного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» на замовлення ТДВ СК «Альфа-гарант» Звіт № 80/08-21 від 20.08.2021 з вартості збитку, нанесеного власнику майна, розташованого за адресою: м. Київ, розв`язка Столичне шосе та вул. Заболотного 37, згідно якого вартість збитку становить 90 886,33 грн. з ПДВ (75 738,61 грн. без ПДВ). Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Також 03.09.2021 від відповідача до суду надійшло клопотання № 03/3547 від 02.09.2021 про витребування від позивача доказів згідно ст. 81 ГПК України, а саме документів на підтвердження залишкової (ліквідаційної) вартості залишків пошкодженого майна та вартості майна до пошкодження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2021 року вирішено здійснювати розгляд справи №910/12259/21 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 03.11.2021 року.

Проте, у зв`язку з тим, що судове засідання призначене на 03.11.2021 року не відбудеться, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 року підготовче засідання призначено на 24.11.2021 року.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 та 16.12.2021 року підготовче засідання відкладалось на 16.12.2021 та 26.01.2022 року відповідно.

В свою чергу від позивача через канцелярію суду 16.12.2021 за наслідками отримання ПАТ «СК «ПЕРША» клопотання відповідача № 03/3547 від 02.09.2021 про витребування доказів надійшло клопотання № 148 ПЕРША від 15.12.2021 про долучення додаткових документів, у зв`язку з чим підстави для задоволення клопотання відповідача про витребування доказів відсутні.

Судом доведено до відома, що 06.01.2022 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив №148 від 06.01.2022 року, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, та зазначає, що у разі завдання шкоди, пов`язаної з пошкодженням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, розрахунок суми страхового відшкодування здійснюється без урахування коефіцієнту фізичного зносу такого майна. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2022 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/12259/21 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 24.02.2022 року.

Проте, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану з 24.02.2022 судове засідання, призначене на 24.02.2022 року, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 з урахуванням норм статті 3 Конституції України та положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 26.05.2022.

При цьому від представника позивача через канцелярію суду 26.05.2022 року надійшло клопотання про розгляд справи, призначеної на 26.05.200 року, за відсутності представника ПАТ «СК «Перша».

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи в засіданні 26.05.2022 суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечень на відповідь на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідачем не надано заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

У судове засідання з розгляду справи по суті 26.05.2022 уповноважені представники позивача та відповідача не з`явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення №394 та №386.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судове засідання суд не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Таким чином, оскільки сторони не скористалися наданими їм процесуальними правами, зокрема, їх представники не прибули в судове засідання з розгляду справи по суті, суд здійснював розгляд справи 26.05.2022 року за відсутності представників сторін.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким звершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно визначення статті 1 Закону України "Про страхування" страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 19 серпня 2019 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Перша» (страховик за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврострой Корпорейтед» (страхувальник за договором) був укладений договір добровільного страхування майна при здійсненні будівельно - монтажних робіт № 00-14.00.19.00048 (договір страхування), предметом якого відповідно до пункту 1.1 є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, яке залучено до процесу будівництва на території страхування, згідно з додатками до договору.

Відповідно до умов пункту 2.1 договору страхування страховиком відшкодовуються збитки в наслідок загибелі, пошкодження або втрати майна - об`єкту будівництва: Капітальний ремонт мереж зовнішнього освітлення м. Києва з заміною ртутних та натрієвих світильників на світлодіодні світильники по Столичному шосе, ПВ 6210, ПВ-6727, ПВ-6728, ПВ- 6268, ПВ-6269, ПВ-6270, ПВ-6271, ПВ-6434, ПВ-6435, ПВ-6439, ПВ-6440, ПВ-6441. ПВ-6442, ПВ- 6443. ПВ-6444, ПВ-6733, ПВ-6734, ПВ-6735, ПВ-6736, ПВ-6737. ПВ-6267, ПВ-6738, ПВ-6739 у Голосіївському районі м. Києва.

Страховий захист за договором розповсюджується на обладнання, що перебуває на території страхування, підрядних та субпідрядних організацій, залучених страхувальником для виконання будівельно-монтажних робіт на умовах письмових угод, згідно з якими страхувальник несе відповідальність у межах лімітів страхових сум, зазначених у додатку №1 до договору (пункт 1.2 договору страхування).

Відповідно до пункту 5 Умов страхування (додатку №1 до договору страхування) загальна страхова сума за договором складає 93 897 392,83 грн.

Строк дії договору страхування визначений періодом виконання будівельно-монтажних робіт з 21.08.2019 року по 31.12.2019 року та періодом дії гарантійних зобов`язань 12 місяців з дня введення в експлуатацію об`єкта будівництва (відповідно до пункту 9.1.1 договору страхування). Договір страхування діє під час проведення будівельно-монтажних робіт та усіх виконаних робіт, включно комплексу робіт, окремих робіт, до моменту здачі виконаних робіт по об`єкту будівництва в гарантійну експлуатацію (пункт 9.1.2 договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування".

Як передбачено статтею 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в статті 354 Господарського кодексу України та статті 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 981 Цивільного кодексу України та частині 2 статті 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

За визначенням статті 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до пункту 2.1.11 Договору страхування страховим ризиком і страховим випадком є, зокрема, ненавмисне пошкодження об`єкта будівельно-монтажних робіт та/або застрахованого майна будівельною та іншою технікою, в тому числі наїзд транспортних засобів в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено за матеріалами справи, зокрема, згідно постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 09.12.2019 року у справі №752/24575/19 (провадження № 3/752/9689/19), копія якої наявна в матеріалах справи, що 05 листопада 2019 року о 09 годині 15 хвилин на будівельному майданчику у м. Києві, розв`язка Столичне шосе та вул. Заболотного, ПВ-6267, ПВ-6268, ПВ-6269, ПВ-6270, ПВ-6271 у Голосіївському районі м. Києва, водій автомобіля DAF державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом Van Hool державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , гр. ОСОБА_1 не впорався з керуванням та здійснив наїзд на змонтовану опору освітлення та анкерну закладку, що спричинило її пошкодження та пошкодження бордюрного каменю і тротуарного покриття.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України "Про страхування" до обов`язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 статті 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні приписи містяться в частинах 1, 2 статті 990 Цивільного кодексу України, згідно яких страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката); страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

За умовами пункту 12.1 договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком на підставі письмової заяви страхувальника (третьої потерпілої особи) із зазначенням дати та місця страхового випадку, причини його настання, детальним описом обставин настання страхового випадку, розміру збитків, а також на підставі страхового акту.

Так, страхувальник 05.11.2019 року звернувся до страховика Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» з повідомленням №0511/2 від 05.11.2019 року про настання страхового випадку та з заявою про виплату страхового відшкодування №0511/3 від 05.11.2019 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Крім того, 05.11.2019 року за фактом настання страхового випадку страхувальником був складений акт огляду ділянки вулично-шляхової мережі, відповідно до якого встановлено, що внаслідок ДТП по вул. Заболотного, 37 у м. Києві водій ОСОБА_1 не впорався з керуванням та здійснив наїзд на змонтовану опору освітлення та анкерну закладку. За результатами обстеження визначено, що для відновлення пошкоджень збитої опори необхідно виконати демонтажні-монтажні роботи та заміну будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, а також зроблений розрахунок вартості відновлення пошкоджень, яка складає 113 074,85 грн.

Згідно з пунктом 13.2 Договору страхування рішення щодо виплати страхового відшкодування оформлюється страховим актом, який має бути підписаний сторонами. Для узгодження зі страхувальником розміру завданих збитків та страхового відшкодування підписаний страховиком страховий акт надсилається на підпис страхувальнику.

Відповідно до пункту 13.5 Договору страхування страхова виплата здійснюється страхувальнику (вигодонабувачу) впродовж 30 робочих днів з дати отримання страховиком страхового акту, підписаного обома сторонами.

Для отримання страхового відшкодування страхувальником мають бути подані наступні документи: контракт на проведення будівельно-монтажних робіт; специфікація; акти виконаних робіт; технічний акт-опис збитків (складається за погодженням сторін); документи, що обґрунтовують та підтверджують суму завданих збитків, на підставі яких буде проводитись розрахунок суми страхового відшкодування (пункт 12.2 Договору страхування).

Як встановлено судом за матеріалами справи, страховиком на підставі звіту № 16330 від 18.12.2019 року про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок ДТП, опора розташована за адресою м. Київ, розв`язка Столичне шосе та вул. Заболотного, договору підряду № 109 - КР від 16.08.2019 року з додатком № 1 до договору підряду № 109 - КР від 16.08.2019 року (календарний план графік виконаних робіт); додатку № 2 до договору підряду № 109 - КР від 16.08.2019 року (договірна ціна); об`єктного кошторису № 02-001; відомості ресурсів до об`єктивного кошторису № 02-001; локального кошторису на будівельні роботи № 02-001-001; локального кошторису на будівельні роботи № 02-002-001; локального кошторису на будівельні роботи № 02-003-001; локального кошторису на будівельні роботи № 02-004-001; локального кошторису на будівельні роботи № 02-005-001; локального кошторису на будівельні роботи № 02-006-001; розрахунку №-2 загальновиробничних витрат по договірній ціні; розрахунку № 5 кошторисний прибуток; акту огляду ділянку вулично - шляхової мережи від 05.11.2019 року; акту обстеження ділянки вулично - шляхової мережи від 05.11.2019 року була визначена вартість відновлювального ремонту у розмірі 113 074,85 грн.

У зв`язку зі зверненням страхувальника до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування від 05.11.2019 року, останнім згідно умов Договору страхування було визнано пошкодження майна об`єкта будівельно-монтажних робіт внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідний страховий акт № МН-19-243 від 03.12.2019 року з розрахунком до нього, копії яких наявні в матеріалах справи.

За змістом вказаного страхового акту вартість матеріального збитку, завданого застрахованому позивачем майну об`єкта будівництва (стовп освітлення) склала 113 074,85 грн., та становить вартість відновлювального ремонту.

У відповідності до вказаного страхового акту сума страхового відшкодування в розмірі 113 074,85 грн. була виплачена страхувальнику ТОВ «Єврострой Корпорейтед», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 4011 від 13.12.2019 року на суму 113 074,85 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання ПАТ «Страхова компанія «Перша» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в розмірі 113 074,85 грн. у зв`язку із настанням страхового випадку страхувальнику шляхом перерахування вартості відновлювального ремонту безпосередньо на рахунок страхувальника ТОВ «Єврострой Корпорейтед».

Відповідно до статті 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Відповідно до частини 17 статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Згідно статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей розмір шкоди, завданої таким матеріальним об`єктам, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого майна при здійсненні його відновлювального ремонту.

При цьому звіт про оцінку вартості збитку є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення пошкодженого майна, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Наразі, визначаючи розмір шкоди внаслідок пошкодження змонтованої опори освітлення та анкерної закладки через наїзд транспортного засобу, позивач виходив з наявних в матеріалах справи: договору підряду № 109 - КР від 16.08.2019 року, об`єктного кошторису № 02-001; відомості ресурсів до об`єктивного кошторису № 02-001; локальних кошторисів на будівельні роботи № 02-001-001; № 02-002-001; № 02-003-001; № 02-004-001; № 02-005-001; № 02-006-001; розрахунку №-2 загальновиробничних витрат по договірній ціні; розрахунку № 5 кошторисний прибуток; а також акту огляду ділянки вулично-шляхової мережі від 05.11.2019 року.

Отже, наявність зазначених вище документів, на підставі яких позивачем проведено розрахунок суми страхового відшкодування, а також платіжного доручення №4011 від 13.12.2019 року на виплату на користь ТОВ «Єврострой Корпорейтед» суми страхового відшкодування у розмірі 113 074,85 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Як зазначалось судом вище, дорожньо-транспортна пригода, яка відбулась 05.11.2019 року та внаслідок якої було пошкоджено застраховане позивачем майно опора освітлення та анкерна закладка, визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування, та майнова шкода, завдана страхувальникові позивача, була відшкодована позивачем відповідно до умов договору страхування, при цьому постановою Голосіївського районного суду м. Києва області від 09.12.2019 року у справі № 752/24575/19 (провадження № 3/752/9689/19) винним у вказаному ДТП, зокрема, у порушенні пункту 1.5 Правил дорожнього руху та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 139 КУпАП, визнано гр. ОСОБА_1 , якого притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

За змістом статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 Цивільного кодексу України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 05.06.2018 року у справі № 910/7449/17, в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов Договору страхування, позивач в силу приписів статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" набув права вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

У відповідності до статті 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов`язковим. Одним із видів обов`язкового страхування, згідно пунктом 9 частини 1 статті 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі статті 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 6 вищевказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Судом за матеріалами справи встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 05.11.2019 року цивільно-правова відповідальність осіб за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу марки DAF державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом Van Hool державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого вчинив дорожньо-транспортну пригоду, була застрахована у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» відповідно до договору (полісу) ЕР № 129010531 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Поліс), з наступними умовами: франшиза 2 000,00 грн.; ліміт страхової суми за шкоду майну - 100 000,00 грн. Поліс станом на момент скоєння ДТП 05.11.2019 року був чинний.

З огляду на вищевикладене, до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, в межах виплаченої суми перейшло право вимоги до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

В свою чергу правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої особи страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, за змістом наведених вище норм відповідальність за шкоду, завдану володільцем джерела підвищеної небезпеки, будується на загальному принципі вини.

Наразі, вина особи, яка керувала під час скоєння ДТП, транспортним засобом марки DAF державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом Van Hool державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , встановлена у судовому порядку.

Отже, враховуючи норми статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", якими регулюються правовідносини між сторонами у справі позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша», виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором страхування, отримав від останнього права кредитора до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність водія автомобіля DAF державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом Van Hool державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу, та, відповідно, в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту, встановленого Полісом.

При цьому з урахуванням наявності полісу ЕР №129010531 відповідача, договірних зобов`язань між власником транспортного засобу DAF державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом Van Hool державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант», до якого правомірно заявлено позов.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини 36.6. статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно до статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

В силу статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Таким чином, оскільки згідно із даними Полісу ЕР №129010531 франшиза становить 2 000,00 грн., розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем об`єкту будівництва опорі освітлення, та розмір права вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, правомірно зменшено на суму 2 000,00 грн., та становить 98 000,00 грн. (100 000,00 грн. ліміт за полісом 2 000,00 грн. франшиза).

Відповідно до статті 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Зокрема, позивачем реалізовано своє право кредитора шляхом пред`явлення вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант», а саме заяви № МН-19-243 вих. № 249 від 11.03.2020 року на виплату страхового відшкодування в порядку суброгації, яку відповідач отримав 02.04.2020 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №152.

Проте, оскільки в порушення пункту 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідач у визначений законодавством строк відшкодування не здійснив, залишивши вимогу позивача без відповіді та задоволення, останній звернувся до суду з позовом про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 98 000,00 грн. в порядку суброгації.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або ж письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування майна при здійсненні будівельно-монтажних робіт №00-14.00.19.00048 від 19.08.2019 року та Полісу ЕР № 129010531 та/або їх окремих положень суду не надано.

В свою чергу відповідач поданому 03.09.2021 року відзиві на позовну заяву проти наявності обов`язку з виплати страхового відшкодування в сумі 98 000,00 грн. заперечував, посилаючись на неможливість встановлення з наявних в матеріалах справи документів факту, що пошкоджена внаслідок ДТП, яке сталося 05.11.2019 року, опора освітлення є саме тим майном, яке застраховано позивачем згідно Договору добровільного страхування.

Разом з цим, з наявних в матеріалах справи постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2019 року у справі №752/24575/19, пояснень директора страхувальника ТОВ «Єврострой Корпорейтед», отриманих 05.11.2019 року інспектором УПС у м. Києві, акту огляду ділянки вулично-шляхової мережі від 05.11.2019 року та звіту №16330 про незалежну оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок ДТП, вбачається, що пошкоджена опора освітлення розташована за адресою: м. Київ, розв`язка Столичне шосе та вул. Заболотного, а отже є саме тим майном, яке було застраховано позивачем відповідно до Договору добровільного страхування майна від 19.08.2019 року, предметом якого є об`єкт будівництва, розташований по Столичному шосе ПВ 6210, ПВ-6727, ПВ-6728, ПВ- 6268, ПВ-6269, ПВ-6270, ПВ-6271, ПВ-6434, ПВ-6435, ПВ-6439, ПВ-6440, ПВ-6441, ПВ-6442, ПВ- 6443, ПВ-6444, ПВ-6733, ПВ-6734, ПВ-6735, ПВ-6736, ПВ-6737, ПВ-6267, ПВ-6738, ПВ-6739 у Голосіївському районі м. Києва.

При цьому наданий відповідачем Звіт ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» № 80/08-21 від 20.08.2021, згідно якого вартість збитку становить 90 886,33 грн. з ПДВ, виконаний виключно на підставі підготовленого експертом кошторису, виконаного за допомогою програмного обчислювального комплексу із застосуванням витратного підходу, та з урахуванням зносу в розмірі 20%, без врахування документів, наданих позивачем на підтвердження вартості пошкодженого майна, в тому числі залишкової (ліквідаційної), а відтак судом до уваги не приймається.

Зокрема, суд погоджується з викладеними у відповіді на відзив доводами позивача, що норма статті 31 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на відміну від статті 29, на яку посилається відповідач у відзиві на позовну заяву (шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу), не передбачає розрахунку суми страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу такого майна, а тому посилання відповідача на необхідність при визначення суми страхового відшкодування урахування коефіцієнту фізичного зносу, який становить 20%, є безпідставними.

В той же час відповідачем не надано доказів виплати позивачу страхового відшкодування в розмірі, що зазначений у вказаному звіті № 80/08-21 від 20.08.2021, та на який як на належну підставу для визначення розміру страхового відшкодування посилається відповідач, а також за наявності заперечень проти визначеного позивачем розміру страхового відшкодування, клопотань щодо призначення експертизи з метою встановлення дійсного розміру завданого внаслідок страхового випадку збитку відповідачем суду не подано.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі Федорченко та Лозенко проти України від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

В контексті вищенаведеного суд зазначає, що відповідачем, за умови заперечення заявленого до стягнення розміру страхового відшкодування та сумнівів щодо вірності його визначення під час розгляду даної справи не надано суду інших належних та допустимих доказів вартості пошкодженого майна та необхідних для його відновлення будівельних робіт, окрім наданих позивачем, тому за висновком суду під час визначення розміру суми завданих збитків та страхового відшкодування необхідно виходити саме з наданих позивачем доказів.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати позивачу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 98 000,00 грн. страхового відшкодування в порядку суброгації підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Статтею 979 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Таким чином, правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а правовідношення з відшкодування шкоди в порядку регресу, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Отже, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування у визначений Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строк, позивачем на підставі статті 625 Цивільного України нараховано проценти річних в сумі 3 040,68 грн. за період з 02.07.2020 року по 14.07.2021 року та втрати від інфляції в сумі 9 270,80 грн. за період липень 2020 року - червень 2021 року, які позивач просить суд стягнути з відповідача згідно наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Визначаючи розмір заборгованості, зокрема, в частині пені, процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог в частині стягнення процентів річних або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку, позаяк відповідач у відзиві просить суд відмовити в задоволенні позову в цілому.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як встановлено судом, граничний строк виконання відповідачем зобов`язання з виплати страхового відшкодування припадає на 01.07.2020 року, відтак початком періоду прострочення та, нарахування процентів річних, є 02.07.2020 року, як зазначено позивачем в наданому суду розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних втрат судом встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення, складає 9 272,76 грн. інфляційних втрат, а отже є більшими, ніж нараховано позивачем.

Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 46 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині втрат від інфляції, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 9 270,80 грн. втрат від інфляції.

Також за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних судом встановлено, що розмір останніх, нарахований позивачем, відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного та спеціального законодавства та є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів річних за порушення строків виплати страхового відшкодування в сумі 3040,68 грн., підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант» (бульв. Лесі Українки, 26, м. Київ, 01133, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (вул. Фізкультури, 30, м. Київ, 03150; ) 98 000 (дев`яносто вісім тисяч) грн. 00 коп. страхового відшкодування, 3 040 (три тисячі сорок) грн. 68 коп. процентів річних, 9 270 (дев`ять тисяч двісті сімдесят) грн. 80 коп. втрат від інфляції та 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 30 вересня 2022 року.

Суддя А.М. Селівон