УХВАЛА

22 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/17044/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» - Лисенко С.В., адвокат (довіреність від 30.12.2021 № 38/07),

відповідача - приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - Верещагіна А.О., адвокат (довіреність від 29.12.2021 № 29/12-21),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

на рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2022 (суддя Удалова О.Г )

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022

(головуючий суддя: Андрієнко В.В., судді: Шапран В. В., Попікова О.В.)

у справі № 910/17044/21

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» (далі - Товариство, позивач)

до приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - Компанія, відповідач, скаржник )

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до суду з позовом до Компанії про стягнення грошових коштів загальному розмірі 1 393 894,11 грн, з яких: 70 429,93 грн - 3% річних, 766 347,27 грн - пеня, 557 116,91 грн - штраф 7%.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем строків оплати наданих позивачем послуг за укладеним сторонами договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел від 01.07.2019 № 0206-09021.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.02.2022 у справі №910/17044/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022, позов задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства 3% річних в розмірі 61 500,75 грн, пеню в розмірі 508 749,83 грн, штраф 7% в розмірі 557 116,91 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 16 910,51 грн. В іншій частині позову відмовлено. Відмовлено відповідачу у задоволенні поданого ним клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач послуги, надані позивачем, у строк, встановлений умовами договору, не оплатив, відтак допустив порушення зобов`язання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням заяви про усунення недоліків), в якій просить Суд скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.04.2020 у справі № 920/653/19, від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17, від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17, від 04.12.2019 у справі № 910/15714/18 та від 30.04.2020 у справі № 914/1001/19 щодо застосування приписів статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); також відповідного правового висновку викладеного, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 18.06.2019 у справі № 914/891/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо застосування норм статей 551 ЦК України та 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Крім того, Компанія звертає увагу Суду на наявність усталеної судової практики стосовно застосування приписів статей 551 ЦК України і 233 ГК України та зазначає, що судами попередніх інстанцій помилково залишено без задоволення клопотання про зменшення штрафних санкцій.

Ухвалою Верховного Суду від 25.08.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 22.09.2022.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

22.09.2022 представник Товариства брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів згідно з ухвалою Суду від 07.09.2022.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Верховний Суд зазначає, що для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03.04.2020 у справі № 920/653/19, від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17, від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17, від 04.12.2019 у справі № 910/15714/18 та від 30.04.2020 у справі № 914/1001/19 щодо застосування приписів статті 625 ЦК України, Верховний Суд зазначає таке.

За змістом касаційної скарги, доводи скаржника в цій частині ґрунтуються на правовій позиції щодо неможливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України у зв`язку зі специфікою правового регулювання розрахунків вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданих постачальниками універсальних послуг.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що відповідач зобов`язаний був оплатити послуги протягом трьох робочих днів з дати затвердження Регулятором вартості послуги.

Оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач послуги надані позивачем у строк, встановлений договором, не оплатив, відтак допустив порушення зобов`язання, тому частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли в цій справі.

Правовідносини в усіх наведених скаржником справах очевидно не є подібними зі справою, що розглядається, з огляду на предмет і підстави заявлених позовних вимог, характер (зміст) спірних правовідносин.

Так, у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норми права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у таких справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами в кожному конкретному випадку. У жодній із наведених відповідачем справ судом касаційної інстанції не вирішувалось питання, пов`язане із розрахунками вартості послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданих постачальниками універсальних послуг, зокрема:

- у справі № 910/19094/17 розглядався спір про стягнення «інфляційних втрат», 3 % річних та пені, нарахованих на суму боргу, яка стягнута судовим рішенням та утворилася у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди нежитлового приміщення;

- у справі № 910/11249/17 розглядався спір про солідарне стягнення з відповідачів боргу (курсової різниці), «інфляційних втрат» та 3 % річних, які нараховані на заборгованість за порушення умов договору поставки та договору про надання гарантії та стягнуті судовим рішенням;

- у справі № 910/15714/18 розглядався спір про стягнення «інфляційних втрат» та 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання за договором про відступлення права вимоги;

- у справі № 914/1001/19 розглядалися позовні вимоги про стягнення пені, 3 % річних та «інфляційних втрат» через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань у частині своєчасної оплати наданих послуг за договором на сервісне обслуговування;

- у справі № 920/653/19 розглядалися позовні вимоги про стягнення основного боргу, пені, 3% річних, інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 29.08.2018 договору № 290818 на виконання робіт(підряду).

Отже справи, на які посилається скаржник та справа, яка переглядається, суттєво відрізняються за обставинами, встановленими судами; у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин за змістовним критерієм. При цьому з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З огляду на викладене доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду зі справ №920/653/19, №910/19094/17, №910/11249/17, №910/15714/18, № 914/1001/19, не знайшли свого підтвердження.

Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 18.06.2019 у справі № 914/891/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо застосування норм статей 551 ЦК України та 233 ГК України, Верховний Суд зазначає таке.

Скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції помилково відмовив відповідачу у задоволенні заявленого ним клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, незважаючи на наявність правових підстав для зменшення розміру нарахованих позивачем пені, штрафу, річних та інфляційних втрат.

Зі змісту судових рішень у справі, яка переглядається, вбачається, що відповідач подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, в якому просив місцевий господарський суд зменшити розмір заявлених до стягнення пені та штрафу на 95%.

В свою чергу, позивач подав заперечення на зазначене клопотання відповідача.

Так, згідно зі статтею 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Разом з цим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами приписів статті 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.

Так, у справі, яка переглядається, місцевий господарський суд, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 та врахувавши принципи розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, наявності обставин, на підставі яких суд би міг дійти висновку щодо наявності підстав, з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення. При цьому суд вказав, що до клопотання про зменшення розміру суми штрафних санкцій відповідачем взагалі не зазначено та не додано жодних доказів. За наведених підстав суд першої інстанції, з яким також погодився й апеляційний господарський суд, відмовив відповідачу у задоволенні поданого ним клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених скаржником у касаційній скарзі постанов, Суд вбачає, що наведені в них висновки стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається Судом.

Як вбачається з постанов Верховного Суду у справах № 917/1068/17, № 908/868/18, № 904/4071/18, № 914/891/16, у зазначених справах спір виник з приводу неналежного виконання зобов`язань комунальним підприємством перед газопостачальником щодо розрахунку за отриманий природний газ. У кожній зі справ, судові рішення прийнято з урахуванням положень статей 525, 526, 598 - 599 ЦК України, як загальних положень щодо виконання зобов`язань, так і з урахуванням спеціального законодавства, зокрема, положень Закону України «Про теплопостачання», «Правил користування тепловою енергією», Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». У зазначених справах було задоволено або частково задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення. При цьому, розглядаючи клопотання про зменшення штрафних санкцій та приймаючи відповідне рішення, судами було оцінено конкретні обставини справи та подані відповідачем докази, в обґрунтування поданого ним клопотання про зменшення розміру неустойки, штрафу, та з урахуванням того, що відповідач є комунальним підприємством, здійснює діяльність з теплопостачання та/або газопостачання, а також, з урахуванням оцінки співмірності заявленої до стягнення пені/штрафу з розміром збитків завданих газопостачальнику, суди приймали рішення про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій заявлених до стягнення з відповідача. Отже, у вказаних справах положення статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України було застосовано судами з урахуванням всіх необхідних критеріїв оцінки обставин, за встановлення яких у суду були наявні підстави для задоволення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення .

Отже, висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій у даній справі не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справах № 917/1068/17, № 908/868/18, № 904/4071/18, № 914/891/16, так як зменшення розміру штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Таким чином, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 917/1068/17, № 908/868/18, № 904/4071/18, № 914/891/16 не можуть бути застосовано у даному випадку, оскільки, правовідносини цих справах та справі, що зараз розглядається, виникли з різних правових підстав, з різним порядком виконання зобов`язань, та матеріально - правовим обґрунтуванням, при цьому, у кожній із зазначених справ суди, застосовуючи положення приписів статей 233 ГК України та 551 ЦК України, виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Безпідставним є довід скаржника про неврахування апеляційним господарським судом висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18, оскільки зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що як судом першої так і судом апеляційної інстанцій врахований правовий висновок, викладений у справі № 902/417/18.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/17044/21.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 у справі № 910/17044/21, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 01.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 у справі № 910/17044/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова