РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.09.2022Справа № 910/6073/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, 7)

до Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28)

про стягнення 127 662 ,85 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південна залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості у розмірі 127 662,85 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором № П/НР-031338/НЮ від 30.04.2003, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2127 662,85 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2022 суд відкрив провадження у справі №910/6073/22, розгляд якої вирішив здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

02.08.2022 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що у зв`язку з тим, що витрати за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивачем за 2021 рік не узгоджено з Держрезервом та не підписаний акт взаєморозрахунків фактичних витрат, у сумі заявленій позивачем, враховуючи неможливість Держрезервом зареєструвати кредиторську заборгованість перед акціонерним товариством «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Південна залізниця», у Державній казначейській службі України, у Держрезерву відсутні правові підстави для здійснення відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей мобрезерву.

19.08.2022 через загальний відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що не зважаючи на умови відшкодування витрат, передбачені договором, відповідачем розрахунок не проведений, останній безпідставно ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань та не підписує акти звірки взаєморозрахунків та акти на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей. При цьому, жодних зауважень щодо розміру витрат відповідач не висловив, на лист-вимогу щодо погашення заборгованості від 10.02.2022 № Н/ННФ-37/164 відповіді не надав.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив не надав.

За приписами ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

30 квітня 2003 між Державним комітетом з державного матеріального резерву (правонаступником якого є Державне агентству резерву України, комітет) та Статутним територіально-галузевим об`єднанням Південна залізниця (правонаступником якого є АТ "Українська залізниця", зберігач) був укладений договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №П/МР-031338/НЮ (надалі - договір).

Предметом договору є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву без користування ними зберігачем, яке здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках зберігача (п. 1.1), комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1 (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору комітет зобов`язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та комітетом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що комітет зобов`язаний оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки).

Відшкодування витрат за зберігання цінностей визначається згідно щорічно погодженого комітетом зведеного кошторису витрат зберігача, який здійснює відповідальне зберігання цих цінностей мобілізаційного резерву (п. 4.1 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору зберігач надає комітетові щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджуються актом звірки взаєморозрахунків на утримання цінностей мобілізаційного резерву за встановленою формою.

Згідно з п. 4.4 договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву комітет здійснює в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до п. 4.3 цього договору, не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним кварталом.

Відповідно до кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по регіональній філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" на 2021 рік, сторонами погоджено витрати на загальну суму 280 392,62 грн, в тому числі ПДВ 46 732,10 грн.

Листом №Н-ННФ-37/1296 від 08.10.2021 АТ "Українська залізниця" направило Державному агентству резерву України звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по регіональній філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" за ІІІ квартал 2021 року, акт на відшкодування витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 62 471,64 грн. та акт звірки взаєморозрахунків на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву станом на 30 вересня 2021 року.

Листом №Н-ННФ-37/08 від 10.01.2022 АТ "Українська залізниця" направило Державному агентству резерву України звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по регіональній філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" за ІV квартал 2021 року, розрахунки витрат, акт на відшкодування витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по регіональній філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" за ІV квартал 2021 року на суму 65 191,21 грн. та акт звірки взаєморозрахунків на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву станом на 31 грудня 2021 року.

З огляду на отримання відповідачем вищевказаних листів та документів, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення, останній так і не відшкодував витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у ІІІ та ІV кварталах 2021 року на підставі погодженого кошторису, що стало наслідком направлення позивачем на адресу Державного агентства резерву України претензії №Н/ННФ-37/164 від 10.02.2022 про сплату заборгованості у розмірі 127 662,85 грн.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №571 вбачається, що вищевказана претензію була отримана відповідачем 14.02.2022, проте, залишена останнім без відповіді та задоволення.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати витрат здійснених на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на підставі договору, у зв`язку з чим позивач вказує на існування заборгованості за ІІІ та ІV квартали 2021 року у розмірі 127 662,85 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов до висновку, що останній за своєю правовою природою є договором зберігання, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання в тому числі Глави 66 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За приписами ст. 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підписаним між сторонами кошторисом витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по регіональній філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" на 2021 рік підтверджується погодження розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей на підставі договору на 2021 рік у сумі 280 392,62 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем розраховано розмір витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за ІІІ та ІV квартали 2021 року і направлено відповідачу відповідні звіти та акти, про що свідчать листи №Н-ННФ-37/1296 від 08.10.2021 та №Н-ННФ-37/08 від 10.01.2022.

Судом встановлено, що отримані відповідачем акти на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по регіональній філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця" за ІІІ та ІV квартали 2021 року, а також акти звірки взаєморозрахунків на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву станом на 30.09.2021 та станом на 31.12.2021 не підписані Державним агентством резерву України. У матеріалах справи не міститься жодного заперечення щодо їх підписання, а у відзиві на позов відповідачем не заперечується стосовно належного виконання позивачем своїх обов`язків за договором, в тому числі і тих, що охоплені зазначеними актами.

Таким чином, на переконання суду, надані позивачем за ІІІ та ІV квартал 2021 року на підставі договору послуги із зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву прийняті відповідачем без зауважень і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 №532, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 4.4 Договору у відповідача існує обов`язок зі відшкодування позивачу витрат за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за ІІІ та ІV квартал 2021 року у розмірі 127 662,85 грн., а строк виконання грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат позивачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за договором №П/МР-031338/НЮ від 30.04.2003 року за ІІІ та ІV квартали 2021 року та факту наявності заборгованості з відшкодування витрат за зберігання цінностей у розмірі 127 662,85 грн, вимоги позивача про стягнення з відповідача вищевказаної суми визнаються судом доведеними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Твердження відповідача про ненадходження бюджетного фінансування не спростовують обов`язку останнього оплатити в повному обсязі послуги позивача із зберігання, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Тобто, відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати робіт за відповідним правочином.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південна залізниця" в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01004, Київ, вул. Пушкінська, 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, 7, ідентифікаційний код 40081216) заборгованість у розмірі 127 662 грн 85 коп. та судовий збір у розмірі 2 481 грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.09.2022

Суддя Л. Г. Пукшин