ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 926/4740/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Случа О. В., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М.,

за участю представників:

позивача - Шевчука Д. В. (адвоката),

відповідача - Юзьківа М. І. (самопредставництво, в режимі відеоконференції),

третьої особи - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Гранд-Інвестбуд"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 (колегія суддів: Галушко Н. А. - головуючий, Желік М. Б., Орищин Г. В.) у справі

за позовом Приватного підприємства "Гранд-Інвестбуд"

до Чернівецької міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради

про визнання права постійного користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У листопаді 2021 року Приватне підприємство "Гранд-Інвестбуд" (далі - ПП "Гранд-Інвестбуд") звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької міської ради та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, в якому просило визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою площею 0,8965 га, кадастровий номер :11:003:0005, розташованої у м. Чернівці на вул. Комарова Володимира, 28-Г (далі - спірна земельна ділянка).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок набуття ПП "Гранд-Інвестбуд" права власності на нерухоме майно рекреаційного комплексу "Озерне" до позивача відповідно до положень статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України перейшло право постійного користування спірною земельною ділянкою.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 22.02.2022 (суддя Марущак І. В.) у справі № 926/4740/21 позовні вимоги ПП "Гранд-Інвестбуд" до Чернівецької міської ради та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою задоволено у повному обсязі. Визнано право ПП "Гранд-Інвестбуд" на постійне користування спірною земельною ділянкою.

2.2. Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок набуття ПП "Гранд-Інвестбуд" права власності на нерухоме майно рекреаційного комплексу "Озерне" до позивача відповідно до частини 2 статті 377 Цивільного кодексу України перейшло право постійного користування спірною земельною ділянкою. Водночас місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що ПП "Гранд-Інвестбуд" не пропущено строк позовної давності.

2.3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 скасовано рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.02.2022 у справі № 926/4740/21 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПП "Гранд-Інвестбуд" до Чернівецької міської ради і Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою

2.4. Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний господарський суд зазначив, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. Крім того, апеляційний господарський суд виходив із того, що ПП "Гранд-Інвестбуд" не оскаржило рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 26.09.2019 № 1874, яким відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в постійне користування для обслуговування рекреаційного комплексу "Озерне". З огляду на такі обставини апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги у цій справі є передчасними та не можуть бути задоволені. При цьому суд зазначив про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки в цьому випадку є самостійні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 у справі № 926/4740/21, до Верховного Суду звернулося ПП "Гранд-Інвестбуд" з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену постанову апеляційного господарського суду, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 22.02.2022 у справі № 926/4740/21 залишити в силі.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, ПП "Гранд-Інвестбуд" зазначає, що оскаржувана постанова апеляційного господарського суду ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ПП "Гранд-Інвестбуд", звертаючись із касаційною скаргою, зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Скаржник наголошує, що апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, застосував положення статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, постанові Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11.

3.4. Чернівецька міська рада у відзиві на касаційну скаргу ПП "Гранд-Інвестбуд" просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ПП "Гранд-Інвестбуд" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 у справі № 926/4740/21, а у разі відсутності підстав для закриття касаційного провадження - залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду без змін.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 21.01.2005 між Закритим акціонерним товариством "Трансмост" (далі - ЗАТ "Трансмост") (продавець) та ПП "Гранд-Інвестбуд" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого покупець набув у власність нерухоме майно - рекреаційний комплекс "Озерне", який розташований за адресою: м. Чернівці, вул. Комарова Володимира, 28-Г.

4.2. Зазначений комплекс складається з таких будівель та споруд: ресторан "Товстий мельник", позначений в технічній документації літерою "А" загальною площею 1 001,30 м2; будівля, позначена в технічній документації літерою "Г" загальною площею 144,40 м2; вбиральня, позначена в технічній документації літерою "Д" загальною площею 23,40 м2; бар "Шашлична", позначений в технічній документації літерою "Б"; бар "Острів", позначений в технічній документації літерою "В"; басейн І; літня сцена ІІ.

4.3. Господарські суди встановили, що нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,8965 га, кадастровий номер :11:003:0005, у м. Чернівці на вул. Комарова Володимира, 28-Г, яка перебувала у постійному користуванні ЗАТ "Трансмост" на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 16.11.1995 серія І-ЧВ №000303, виданого відповідно до рішення Чернівецької міської ради народних депутатів від 26.09.1995. У цьому Державному акті визначено, що земельну ділянку було надано у постійне користування ЗАТ "Трансмост" для реконструкції кафе "Озерне".

4.4. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.08.2015 № НВ-015 державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :11:003:0005 здійснено 13.08.2015.

4.5. Судами зазначено, що листами від 22.04.2019 вих. № 22/04-19 та від 24.09.2019 вих. № 24/09-19 ПП "Гранд-Інвестбуд" зверталося до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради і до Чернівецької міської ради із заявами про надання дозволу на складання проекту відведення в постійне користування спірної земельної ділянки для обслуговування рекреаційного комплексу "Озерне" на правах, що були у попереднього землекористувача.

4.6. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Чернівецької міської ради від 26.09.2019 № 1874 ПП "Гранд-Інвестбуд" відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у постійне користування у зв`язку з тим, що приватні підприємства не можуть набувати права постійного користування земельними ділянками у розумінні статті 92 Земельного кодексу України.

4.7. ПП "Гранд-Інвестбуд" листом від 18.12.2019 вих. № 18/12/19 звернулося до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин із заявою щодо відведення спірної земельної ділянки в постійне користування. Листом від 03.01.2020 вих. № 04/01-08/1-4484 Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин повідомлено ПП "Гранд-Інвестбуд" про те, що рішенням Чернівецької міської ради VII скликання від 20.12.2019 № 2015 ПП "Гранд-Інвестбуд" відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування у зв`язку із суперечністю приписам статті 92 Земельного кодексу України.

4.8. Листом від 31.01.2020 ПП "Гранд-Інвестбуд" звернулося до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою № 31/01-20 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в постійне користування. Позивач у відповідь отримав лист від 11.02.2020 № 04/01-08/1-400, в якому Департамент посилався на рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 29.09.2019 № 1874, на підставі якого позивачу відмовлено у наданні відповідного дозволу.

4.9. Господарськими судами зазначено, що листами від 17.08.2021 вих. № 17/08-21, від 19.08.2021 вих. № 19/08- 21, заявами від 30.09.2021 та від 04.10.2021 позивач звертався до відповідача про визнання та оформлення права постійного користування ПП "Гранд-Інвестбуд" спірною земельною ділянкою. Проте листами від 14.09.2021 вих. № 24/01-08- 1-1152/0.1.2, від 25.10.2021 вих. № 24/01-08/1-2082, № 24/01-08/1-2186 Департаментом урбаністики та архітектури повідомлено про те, що ПП "Гранд- Інвестбуд" не є особою, яка мала би набувати право постійного користування земельною ділянкою, а тому вирішувати питання щодо надання у постійне користування земельної ділянки немає можливості.

4.10. Крім того, судами зазначено, що між позивачем та відповідачами велося листування щодо надання роз`яснень для врегулювання питання землекористування ПП "Гранд-Інвестбуд" спірною земельною ділянкою на тих самих умовах та у тому ж обсязі, які були у попереднього землекористувача.

4.11. 02.09.2021 Чернівецька міська рада прийняла рішення № 426, яким визнала таким, що втратив чинність пункт 38.1 рішення Виконавчого комітету міської ради від 18.12.2001 № 1041/25 "Про надання в користування та оренду, передачу у приватну власність земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками та внесення змін в раніше прийняті рішення" в частині надання ЗАТ "Трансмост" земельної ділянки за адресою вул. Комарова площею 0,8965га (кадастровий номер :11:003:0005) у постійне користування для обслуговування кафе "Озерне" та будівництва літньої сцени за рахунок земель запасу міста, та визнала таким, що втратив чинність, Державний акт на право постійного користування землею від 16.11.1995 № 521, виданий ЗАТ "Трансмост", у зв`язку із переходом права власності на нерухоме майно до ПП "Гранд-Інвестбуд", а ПП "Гранд-Інвестбуд" зобов`язано оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

4.12. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.01.2022 № 295508043 рекреаційний комплекс "Озерне" складається з ресторану "Товстий мельник" літ "А" площею 1 001,30 м2; будівлі літ. "Г" площею 144,40 м2; вбиральні літ. "Д" площею 23,40 м2; бару "Шаглична" літ. "Б"; бару "Острів" літ. "В"; басейну І; літньої сцени ІІ, що розташовані за адресою: Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Комарова Володимира, 28-Г і перебувають у власності ПП "Гранд-Інвестбуд" з 15.02.2005; форма власності приватна.

4.13. Відмова відповідача в оформленні позивачу права постійного користування земельною ділянкою стала підставою для звернення ПП "Гранд-Інвестбуд" з цим позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

5.2. Предметом позову в цій справі є вимоги ПП "Гранд-Інвестбуд" до Чернівецької міської ради та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради про визнання права постійного користування земельною ділянкою.

5.3. Підставою позовних вимог, на думку ПП "Гранд-Інвестбуд", є те, що до позивача відповідно до положень статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України перейшло право постійного користування спірною земельною ділянкою внаслідок набуття права власності на нерухоме майно рекреаційного комплексу "Озерне".

5.4. Верховний Суд зазначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

5.5. Орієнтовний перелік способів захисту прав та інтересів визначений у статті 16 Цивільного кодексу України якими можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

5.6. Верховний Суд також зазначає, що підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються положеннями статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.

5.7. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 21.01.2005) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

5.8. Статтею 377 Цивільного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 21.01.2005) визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

5.9. Положеннями статті 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

5.10. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 зазначила, що земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

5.11. Частиною 1 статі 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

5.12. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.13. Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний господарський суд зазначив, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. Крім того, апеляційний господарський суд виходив із того, що ПП "Гранд-Інвестбуд" не оскаржено рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 26.09.2019 № 1874, яким відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в постійне користування для обслуговування рекреаційного комплексу "Озерне". З огляду на такі обставини апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги у цій справі є передчасними та не можуть бути задоволені. При цьому суд зазначив про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки в цьому випадку є самостійні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

5.14. ПП "Гранд-Інвестбуд" не погоджується з висновками апеляційного господарського суду, а тому звернулося з касаційною скаргою на постанову апеляційного суду. ПП "Гранд-Інвестбуд", звертаючись із касаційною скаргою, зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.15. Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.16. Касаційну скаргу з посиланням на положення частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що апеляційний господарський суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, застосував положення статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, постанові Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11.

5.17. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.18. У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

5.19. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97, 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

5.20. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з огляду на таке.

5.21. Верховний Суд установив, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Фізичної особи - підприємця Мисліцької Г. І. до Теребовлянської міської ради Тернопільської області про визнання дій незаконними, договору оренди укладеним.

У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови:

"51. Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 120 ЗК України та статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

52. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована."

Разом з тим постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, на яку посилається скаржник, свідчить про те, що у справі № 921/158/18 спірні правовідносини стосувалися визнання незаконними (протиправними) дій Теребовлянської міської ради Тернопільської області в частині незатвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки в оренду терміном на 5 років для обслуговування нежитлової будівлі кладової в межах населеного пункту - м. Теребовлі на вул. Шевченка, 5 А; визнання укладеним у редакції позивача договору оренди від 16.03.2018 земельної ділянки площею 0,0051 га на вул. Шевченка, 5а в м. Теребовлі Тернопільської області для обслуговування нежитлової будівлі кладової.

5.22. Верховний Суд установив, що постанова Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Закритого акціонерного товариства "Мукачівський лісокомбінат" до Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішень, державних актів на право власності на землю й договорів купівлі-продажу та дарування недійсними.

У зазначеній постанові Верховного Суду України викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови про те, що: "обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у п. 6 Перехідних положень ЗК України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року. Разом з цим п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб".

При цьому постанова Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11, на яку посилається скаржник, свідчить про те, що у справі № 6-14цс11 спірні правовідносини виникли у зв`язку з наявністю або відсутністю права постійного користування землею у разі реорганізації шляхом перетворення постійного землекористувача. Зокрема, у справі № 6-14цс11 господарські суди встановили, що право постійного користування земельною ділянкою у Мукачівського лісокомбінату виникло в 1985 році на підставі державного акта Б № 029742 на право користування землею. Внаслідок перетворення Мукачівського лісокомбінату у Закрите акціонерне товариство "Мукачівський лісокомбінат", яке відбулося 28.12.1995, Закрите акціонерне товариство "Мукачівський лісокомбінат" стало правонаступником Мукачівського лісокомбінату.

5.23. Натомість у справі № 926/4740/21, яка розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що на думку позивача, у нього наявне право постійного користування спірною земельною ділянкою, оскільки позивач набув нерухоме майно за договором купівлі-продажу у 2005 році, і це майно розташоване на земельній ділянці, що належала ЗАТ "Трансмост" на праві постійного користування на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 16.11.1995, серія І-ЧВ №000303. Разом з тим господарські суди установили, що рішенням Чернівецької міської ради від 26.09.2019 № 1874 відмовлено ПП "Гранд-Інвестбуд" у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у постійне користування у зв`язку з тим, що приватні підприємства не можуть набувати права постійного користування земельними ділянками у розумінні статті 92 Земельного кодексу України.

5.24. Отже, предмет і підстави позову, а також установлені судами обставини у цій справі № 926/4740/21 свідчать про те, що правовідносини у справах № 921/158/18, № 6-14цс11 на які посилається ПП "Гранд-Інвестбуд", є неподібними зі справою № 926/4740/21, що розглядається, з огляду на відмінні установлені фактичні обставини у цих справах, що впливають на зміст відповідних правовідносин.

5.25. Верховний Суд установив, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління до Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Будтехнології" про визнання незаконним та скасування рішення; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки; визнання відсутнім права користування земельною ділянкою.

У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано апеляційним господарським судом під час ухвалення оскаржуваної постанови:

"8.1. Щодо застосування і трактування норм права у правовідносинах стосовно: 1) переходу права на земельну ділянку у зв`язку з набуттям іншими особами права власності на частину будівель військового майна в контексті положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України…;

…За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України".

5.26. У контексті наведених доводів скаржника Верховний Суд зазначає, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

5.27. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.

5.28. Верховний Суд також зазначає, що встановлені обставини в цій справі свідчать про те, що умовами договору купівлі-продажу від 21.01.2005 нерухомого майна - рекреаційного комплексу "Озерне" не було визначено розміру земельної ділянки, право користування якою переходить до покупця.

5.29. Крім того, установлені обставини в цій справі свідчать, що рішенням Чернівецької міської ради від 02.09.2021 № 426, зокрема зобов`язано ПП "Гранд-Інвестбуд" оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Отже, Чернівецькою міською радою запропоновано ПП "Гранд-Інвестбуд" оформити на своє ім`я документи на користування земельною ділянкою.

5.30. Водночас Верховний Суд звертає увагу скаржника на положення статті 92 Земельного кодексу України, які обмежують коло осіб, що можуть бути постійними користувачами земельних ділянок.

5.31. Отже, Верховний Суд з урахуванням установлених фактичних обставин у цій справі, проаналізувавши судове рішення, висновки щодо застосування норм права в якому, на думку скаржника, не було враховано при ухваленні оскаржуваної постанови у цій справі, установив, що оскаржувана постанова у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, на які посилається скаржник. Водночас оскаржувана постанова в цій справі ухвалена з урахуванням наведених висновків.

5.32. З огляду на викладене Верховний Суд констатує, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду з цих підстав.

5.33. При цьому Верховний Суд зазначає, що деякі доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.34. Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного господарського суду.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду - без змін.

7. Судові витрати

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Гранд-Інвестбуд" залишити без задоволення.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 у справі № 926/4740/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді О. В. Случ

Ю. Я. Чумак