ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2022 р. Справа№ 910/987/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі Реуцькій Т.О.

За участю представників:

від позивача: Аверіна В.В. (ордер серія ВН№1106679)

від відповідача: Євенко Т.О. (довіреність від 05.09.2022)

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь»

на рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2022

у справі №910/987/22 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Левада»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь»

про стягнення 88 798,34 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 49 221,05 грн. за поставлений за дистриб`юторським договором №Т-43/1 від 01.06.2016, але неоплачений товар, пені в сумі 14 595,73 грн., штрафу в сумі 14 366,48 грн., 3 % річних в сумі 2 919,23 грн. та інфляційних втрат в сумі 7 695,85 грн.

Крім того у позові позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000,00 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач відзиву на позов та будь-які інших заперечень/пояснень по суті спору не подав.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.05.2022 по справі № 910/987/22 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Левада» задоволено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 49 221,05 грн. основного боргу, 14 595,73 грн. пені, 14 366,48 грн. штрафу, 2 919,23 грн. 3% річних, 7 695,85 грн. інфляційних втрат та 2 481,00 грн. судового збору.

Розглядаючи спір сторін по суті суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті, поставленого позивачем за дистриб`юторським договором №Т-43/1 від 01.06.2016, товару у заявленій до стягнення сумі, з огляду на що позивач має право на стягнення вартості вказаного товару, а також, нарахованих за прострочення виконання обов`язку по його оплаті, пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заявлених позивачем вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн., з посиланням на те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в цій сумі.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/987/22 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення суду першої інстанції прийнято на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- строк для подання відзиву був ним порушений з поважних причин, оскільки протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду першої інстанції подати відзив було неможливо, так як з введенням Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану в Україні, відповідач зупинив свою діяльність у зв`язку з настанням обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що призвело до того, що справа була судом першої інстанції розглянута без з`ясування всіх обставин справи та без належного дослідження поданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень доказів;

- дистриб`юторський договір №Т-43/1 від 01.06.2016 було розірвано шляхом направлення відповідачем позивачу листа № 254 від 09.12.2019 (вказаний лист отримано особисто комерційним директором позивача Шапкіним С.Д.);

- враховуючи факт розірвання спірного договору, товар, стягнення вартості якого є предметом цього позову, був поставлений не для його реалізації відповідачем, а переданий останньому на відповідальне зберігання з подальшим укладенням відповідного договору про що сторони дійшли усної згоди, проте позивач не виконав прийнятих на себе зобов`язань щодо укладення такого договору;

- спірні видаткові накладні підписані не генеральним директором відповідача, а працівниками складу без дати прийняття (вказання уповноваженої особи) та засвідчені печаткою № 3, яка не використовується для посвідчення первинної документації підприємства (згідно наказу від 24.05.2014). Вказані працівники складу не знали номер та дату спірного дистриб`юторського договору та, відповідно, не перевірили умови на яких вказаний товар мав були прийнятий (реалізація відповідачем або прийняття на відповідальне зберігання - примітка суду). Акт звірки розрахунків, який підписаний у травні 2020 року, також підписаний працівником складу, який не мав повноважень на його підписання (та є не бухгалтером) та таким же неналежним чином посвідчений;

- з огляду на розірвання дистриб`юторського договору №Т-43/1 від 01.06.2016 відповідач не мав повноважень на реалізацію спірного товару та протягом 2020 року - початку 2021 року проводив перемовини з директором продажів позивача Єрофєєвим Максимом Миколайовичем, а також звертався до позивача за допомогою електронної пошти з приводу укладення договорів відповідального зберігання товару та логістичних послуг та з приводу повернення вказаного товару, проте чіткої відповіді і прямих дій з боку позивача не було;

- на початку 2021 року (січень - квітень) у позивача відбулись суттєві зміни власності (змінились засновники, керівництво, статутний капітал, кінцеві бенефіціари та контактна інформація) з огляду на що відповідач намагався відновити переговори та укласти договір зберігання продукції (листи від 16.02.2021 та від 11.03.2021);

- в свою чергу позивач направив відповідачу претензію вих. № 120321-1 від 12.03.2021 з вимогою оплатити спірний товар у відповідь на яку листом вих. № 24 від 25.03.2021 відповідач повідомив позивача про розірвання спірного договору та описав всю історію співпраці сторін;

- у зв`язку з недосягненням згоди відповідачем прийнято рішення про утилізацію спірного товару (акт прийому-передачі від 21.05.2021) та понесені відповідні збитки, пов`язані з утилізацією товару;

- отже, судом першої інстанції при вирішенні спору сторін по суті не було враховано те, що дистриб`юторський договір №Т-43/1 від 01.06.2016 було розірвано, а спірний товар фактично передано відповідачу саме на відповідальне зберігання;

- про факт розірвання дистриб`юторського договору №Т-43/1 від 01.06.2016 та передачі спірного товару саме на відповідальне зберігання свідчить і те, що за умовами дистриб`юторського договору №Т-43/1 від 01.06.2016 товар мав постачатися на підставі 100% передоплати, в той час як спірний товар було поставлено без передоплати;

- окремо слід зауважити на тому, що розірвання дистриб`юторського договору №Т-43/1 від 01.06.2016 виключає можливість нарахування штрафних санкцій у порядку, передбаченому п. 8.6 такого договору, а саме нарахування штрафних санкцій на протязі трьох років з моменту початку прострочення та на тому, що позивачем порушено скорочений строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені;

- судом першої інстанції порушено норми процесуального справа, а саме розглянуто справу без виклику сторін за відсутності відповідного клопотання позивача, а також порушено визначені ст. 248 ГПК України строки розгляду справи.

До апеляційної скарги відповідачем додано додаткові докази, а саме належним чином засвідчені копії листів відповідача вих. № 254 від 09.12.2019, №б/н від 11.03.2019, вих. № 24 від 25.03.2021 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 342, претензії позивача вих.№ 120321-1 від 12.03.2021, акту прийому-передачі від 21.05.2021, товарно-транспортної накладної № б/н від 21.05.2021, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-028 від 27.05.2021.

Також у апеляційній скарзі відповідач просив поновити йому строк для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 апеляційну скаргу у справі №910/987/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

З огляду на те, що вказана апеляційна скарга була подана 13.06.2022 безпосередньо до суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування у суду першої інстанції матеріалів справи №910/987/22 та відкладення вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою до надходження матеріалів даної справи з суду першої інстанції.

Листом Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи №910/987/22.

27.06.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/987/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» на рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/987/22, справу призначено до розгляду на 13.09.2022 о 10 год. 30 хв.

Щодо доданих відповідачем до апеляційної скарги додаткових доказів, а саме, належним чином засвідчених копій: листів відповідача вих.№ 254 від 09.12.2019, №б/н від 11.03.2019, вих.№ 24 від 25.03.2021 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 342; претензії позивача вих.№ 120321-1 від 12.03.2021; акту прийому-передачі від 21.05.2021; товарно-транспортної накладної № б/н від 21.05.2021; акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-028 від 27.05.2021, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що причиною неподання таких доказів до суду першої інстанції було те, що протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду першої інстанції подати відзив та, відповідно, докази на підтвердження своїх заперечень було неможливо, так як з введенням Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану в Україні відповідач зупинив свою діяльність у зв`язку з настанням обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що ухвалу про відкриття провадження у справі від 27.01.2022, якою йому було встановлено 15-ти денний строк для подання з дня вручення цієї ухвали, він отримав 04.02.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 530 (а.с. 44), а відтак, враховуючи що останній день вказаного строку припадає на вихідний день - 19.02.2022, останнім днем для подання відзиву є наступний робочий день, тобто 21.02.2022. Вказаним спростовується неможливість подання відзиву до введення в України воєнного стану.

Водночас колегія суддів враховує наступне.

Стаття 7 ГПК України визначає принцип рівності всіх перед законом і судом

Стаття 13 ГПК України встановлює, що:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

- суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, за положеннями ГПК України кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим ГПК України.

Враховуючи, що справа № 910/987/22 розглянута судом першої інстанції без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, а також те, що введення в Україні воєнного стану відбулось у період розгляду цієї справи в суді першої інстанції, та те, що місцезнаходження відповідача перебувало в зоні наближеної до зони бойових дій, колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням всіх доданих відповідачем до апеляційної скарги доказів.

За таких обставин, додані відповідачем під час апеляційного перегляду належним чином засвідчені копії листів відповідача вих.№ 254 від 09.12.2019, №б/н від 11.03.2019, вих.№ 24 від 25.03.2021 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 342, претензії позивача вих.№ 120321-1 від 12.03.2021, акту прийому-передачі від 21.05.2021, товарно-транспортної накладної № б/н від 21.05.2021, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-028 від 27.05.2021 приймаються колегією суддів як додаткові докази по справі.

У судовому засіданні, 13.09.2022 представник відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким в позові відмовити.

Представник позивача, заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.06.2016 позивач як продавець та відповідач як дистриб`ютор уклали дистриб`юторський договір №Т-43/1 (далі Договір) (а.с. 6-12) в п. 1.1 якого погодили, що позивач зобов`язаний протягом строку дії Договору поставляти товар у власність відповідача, а відповідач зобов`язується приймати товар, оплатити його та здійснювати його продаж на умовах Договору.

У Договорі сторонами погоджено, що:

- позивач зобов`язаний передати товар в кількості та асортименті, вказаний у заявці відповідача, що підтверджена позивачем (п. 1.2);

- позивач закріплює за відповідачем територію продаж товару, яка вказується в Додатку № 1 який є невід`ємною частиною Договору (п. 2.1);

- відповідач зобов`язаний прийняти товар відповідно до видаткових накладних. Товар після його прийняття відповідачем, поверненню позивачу не підлягає, якщо він був замовлений та відповідає всім вимогам, які висуваються до товару згідно Договору (пп. 3.3.2);

- відповідач зобов`язаний оплатити отриманий товар згідно видаткових накладних в порядку та в строки, вказані в розділі 6 цього Договору (пп. 3.3.3);

- оплата за поставлений товар здійснюється відповідачем шляхом 100% передоплати або шляхом відстрочки платежу, що погоджується в окремому додатку №5 до Договору (п. 6.4);

- у випадку порушення умов оплати, передбачених розділом 6 Договору, відповідач несе відповідальність у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період прострочення, за кожен день прострочення від несвоєчасно сплаченої суми (п. 8.1);

- за безпідставну відмову від оплати товару, яка триває більше 14-ти календарних днів з моменту встановленого строку оплати, відповідач сплачує продавцю, окрім пені, штраф у розмірі 20% суми від оплати якої він відмовився (п. 8.5);

- сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій (пені згідно п. 8.1 Договору та штрафу згідно п. 8.5 Договору) за прострочення виконання зобов`язань припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконане (п. 8.6);

- цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 (п. 10.1);

- Договір вважається продовжений на невизначений строк (тобто до того моменту поки одна із сторін не виявить бажання розірвати Договір в односторонньому порядку, зазначивши дату такого розірвання), якщо жодна із сторін за місяць до закінчення строку дії Договору письмово не повідомить іншу сторону про намір припинити або переукласти Договір в новій редакції (п. 10.2).

Враховуючи те, що матеріалах справи відсутні докази того, що за місяць до закінчення встановленого у п. 10.1 строку дії Договору, позивач або відповідач письмово повідомляли іншу сторону про намір припинити або переукласти Договір в новій редакції, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про продовження дії Договору на невизначений строк.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач послався на те, що:

- у 2020 році ним відповідачу на виконання умов Договору за видатковими накладними: №1410 від 16.02.2020 на суму 30 992,22 грн., №32571 від 01.03.2020 на суму 21 391,02 грн., №32856 від 08.03.2020 на суму 19 449,18 грн. поставлено товар;

- згідно акту звірки взаємних розрахунків від 31.05.2020, підписаного між позивачем та відповідачем, сума боргу за видатковою накладною №1410 від 16.02.2020 скорегована та зменшена на суму 22 611,37 грн., відповідно заборгованість за цією накладною склала 8 380,85 грн.;

- за таких обставин заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар згідно вказаних видаткових накладних товар складає 49 221,05 грн., проте відповідач обов`язків щодо його оплати не виконав, з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 49 221,05 грн., пеню в сумі 14 595,73 грн., штраф в сумі 14 366,48 грн., 3% річних у сумі 2 919,23 грн. та інфляційні втрати в сумі 7 695,85 грн.

Відповідач не заперечує проти отримання товару за вказаними видатковими накладними, проте зазначає про відсутність у нього обов`язку оплатити такий товар з огляду на те, що:

- Договір ним було розірвано в односторонньому порядку шляхом направлення позивачу листа № 254 від 09.12.2019, що свідчить про відсутність у нього повноважень на реалізацію спірного товару;

- спірні видаткові накладні підписані не генеральним директором відповідача, а працівниками складу без дати прийняття (вказання уповноваженої особи) та засвідчені печаткою № 3, яка не використовується для посвідчення первинної документації підприємства (згідно наказу від 24.05.2014). Вказані працівники складу не знали номер та дату спірного дистриб`юторського договір та, відповідно, не перевірили умови на яких вказаний товар мав були прийнятий (реалізація відповідачем або прийняття на відповідальне зберігання). Акт звірки розрахунків який підписаний у травні 2020 року також підписаний працівником складу, який не мав повноважень на його підписання (та є не бухгалтером) та таким же неналежним чином посвідчений;

- враховуючи факт розірвання Договору товар, стягнення вартості якого є предметом цього позову, був поставлений не для його реалізації відповідачем а переданий останньому на відповідальне зберігання з подальшим укладенням відповідного договору про що сторони дійшли усної згоди, проте позивач не виконав прийнятих на себе зобов`язань щодо укладення такого договору.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі з чим, колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки, до яких за своєю правовою природою відноситься спірний Договір, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом першої інстанції, з огляду на відсутність заперечень про намір припинити або переукласти Договір в новій редакції за місяць до закінчення встановленого у п. 10.1 строку дії Договору, Договір продовжив свою дію на невизначений строк.

З наданих відповідачем документів слідує, що листом вих.№ 254 від 09.12.2019 (а.с. 61) він повідомив позивача про намір припинити співпрацю з ним за договором та про те, що відповідач має наміри проводити переговори з торгівельними мережами щодо співробітництва у 2020 році без урахування продукції позивача, з огляду на що просив у термін до 31.12.2019 провести остаточні взаєморозрахунки та повернення обладнання.

За змістом положень ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до п.10.2 договору, договір вважається продовженим на не невизначений строк (а саме до того моменту доки одна із сторін не виявить бажання розірвати договір односторонньому порядку із зазначенням дати такого розірвання ), якщо ні одна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору письмово не повідомить другу сторону про бажання припинити чи переукласти договір.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що розірвання договору в односторонньому порядку не відбулось, оскільки в порушення п. 10.2 договору, відповідачем не було зазначено в листі окремо дати такого розірвання, отже договір не може вважатись розірваним, тому зобов`язання сторін, які виникли на підставі договору не припинились.

Щодо поставки позивачем відповідачу товарів та правових наслідків цього колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що за видатковими накладними №1410 від 16.02.2020 на суму 30 992,22 грн., №32571 від 01.03.2020 на суму 21 391,02 грн., №32856 від 08.03.2020 на суму 19 449,18 грн. (а.с. 19-21) позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 71 832,42 грн. При цьому,колегія суддів звертає увагу, що за змістом видаткових накладних товар був поставлений на виконання договору № Т-43/1 від 01.06.2016 року, посилання на будь-які інші договори відсутні.

В подальшому сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків по стану за період: травень 2020 року від 31.05.2020 (а.с. 22) у якому сторонами скореговано та зменшено суму боргу за видатковою накладною №1410 від 16.02.2020 на суму 22 611,37 грн. до 8 380,85 грн., а також погоджено, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 49 221,05 грн.

Факт отримання вказаного товару відповідач не заперечив, проте зазначив, що такий товар мав бути прийнятим ним як такий, що переданий на відповідальне зберігання, зазначивши, що при його (товару) прийнятті працівники складу не перевірили умови на яких вказаний товар мав були прийнятий (реалізація відповідачем або прийняття на відповідальне зберігання).

Крім того відповідач зауважив на тому, що спірні видаткові накладні підписані не генеральним директором відповідача, а працівниками складу без дати прийняття (вказання уповноваженої особи) та засвідчені печаткою № 3, яка не використовується для посвідчення первинної документації підприємства (згідно наказу від 24.05.2014).

Однак, вказані твердження відповідача є необґрунтованими, оскільки останній не заперечував факт прийняття вказаного товару від позивача, видаткові накладні при прийнятті товару підписані представниками відповідача та посвідчені його печаткою, за змістом накладних вбачається що товар прийнятий за договором № Т-43/1 від 01.06.2016 року та відомості щодо укладання інших договорів між сторонами відсутні. При цьому, колегія суддів зазначає на те, що товар отриманні за видатковими накладними (а.с. 19-21 ) повернутий позивачу не був.

Заперечення відповідача проти акту звірки розрахунків, а саме те, що такий акту підписаний працівником складу, який не мав повноважень на його підписання (та є не бухгалтером) та не належним чином посвідчений, колегією суддів до уваги не приймаються, так як відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

За змістом положень ГПК України:

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73);

- ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73);

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77).

Отже саме на відповідача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх заперечень, тобто саме відповідач має довести те, що товар, поставлений за видатковими накладними №1410 від 16.02.2020, №32571 від 01.03.2020 та №32856 від 08.03.2020, був поставлений як такий, що мав бути прийнятий відповідачем на відповідальне зберігання.

За змістом положень ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем (ч. 1 ст. 937 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України:

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони;

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

- правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, відповідно до положень ЦК України та ГК України договір про відповідальне зберігання має бути укладений у письмовій формі (в тому числі і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони), проте при укладенні договору сторони мають досягти зміст щодо всіх істотних умов договору.

Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства факт укладення між сторонами договору зберігання щодо спірних товарів має бути підтверджений відповідним договором у якому сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов такого договору. При чому укладення договору допускається і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

В свою чергу відповідачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76,77 ГПК України на підтвердження факту укладення з позивачем договору зберігання щодо спірних товарів.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що ним самим стверджується про те, що відповідний договір щодо зберігання відповідачем спірних товарів укладено не було, в той час як ймовірні наміри укласти такий договір не можуть бути визнанні належними та допустимими доказами того, що спірний товар був переданий позивачу саме на відповідальне зберігання. В свою чергу відповідач не був позбавлений права вимагати укладення такого договору в судовому порядку, проте не вчинивши таких дій має нести відповідні правові наслідки.

На підтвердження наявності між сторони перемовин про укладення договору щодо зберігання відповідачем спірних товарів останнім до матеріалів справи долучені:

- лист від 11.03.2021 (а.с. 62), в якому відповідач повідомляє позивача про вартість зберігання нереалізованої продукції та просить відшкодувати вказані витрати та прийняти рішення по поверненню продукції, проте, по-перше, відповідачем не надано доказів направлення такого листа позивачу, а, по-друге, незважаючи на те, що відповідач просить позивача відшкодувати витрати на зберігання продукції, у зазначеному листі відповідну продукцію відповідач називає не «прийнятою на відповідальне зберігання», а саме «нереалізованою», тобто фактично такою, яка мала бути відповідачем реалізована;

- лист вих.№ 24 від 25.03.2021 (67-68) на претензію позивача щодо оплати спірного товару вих.№ 120321-1 від 12.03.2021 (а.с. 63-66), в якій відповідач відмовив у вимогах по оплаті спірного товару та сплаті штрафних санкції з посиланням на те, що між сторонами проводились перемовини щодо укладення договору відповідального зберігання такого товару.

Вказані листи не можуть бути визнані належними, допустимими та достатніми доказами того, що спірний товар був переданий відповідачу на відповідальне зберігання.

Крім того, відповідачем надані докази утилізації спірного товару, а саме складені між відповідачем та малим приватним підприємцем «Рада» акт прийому-передачі від 21.05.2021, товарно-транспортну накладну № б/н від 21.05.2021 та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-028 від 21.05.2021 (а.с. 69-74), проте вказані документи свідчать лише про те, що спірний товар за замовленням відповідача було утилізовано, проте вони не є доказами того, що спірний товар був переданий відповідачу на відповідальне зберігання.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується те, що товар, який був поставлений за видатковими накладними №1410 від 16.02.2020, №32571 та №32856 від 08.03.2020 був поставлений як такий, що мав бути прийнятий відповідачем на відповідальне зберігання.

В свою чергу зміст вищевказаних накладних, а також те, що згідно акту звірки взаємних розрахунків по стану за період: травень 2020 року від 31.05.2020, підписаного між позивачем та відповідачем, сума боргу за видатковою накладною №1410 від 16.02.2020 скорегована та зменшена на суму 22 611,37 грн. та, відповідно, складає 8 380,85 грн. свідчить саме про те, що спірний товар був проданий відповідачу, так як у випадку передачі товару на відповідальне зберігання його вартість була б незмінною.

Як встановлено вище, стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З огляду на обставини справи та враховуючи викладені вище приписи ЦК України та ГК України, фактично, між позивачем та відповідачем шляхом оформлення вищевказаних накладних у спрощений спосіб укладені договори поставки, за якими позивач зобов`язався поставити товар, а відповідач - прийняти його та оплатити.

За змістом положень ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладені вище обставини та положення ч. 1 ст. 692 ЦК України, товари, які постачались за спірними накладними, відповідач мав оплати в момент прийняття товару або підписання товаророзпорядчих документів на них, тобто в день підписання таких накладних.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання (в даному випадку актом цивільного законодавства - примітка суду), то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1).

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару, поставленого за накладними №1410 від 16.02.2020, №32571 від 01.03.2020 та №32856 від 08.03.2020 на загальну суму 49 221,05 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 49 221,05 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних в сумі 2 919,23 грн. та інфляційних втрат в сумі 7 695,85 грн. колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку сплатити позивачу товар, отриманий за спірними видатковими накладними, позивач, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України, має право нарахувати на суму несвоєчасно виконаних грошових зобов`язань 3 % річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 2 919,23 грн. та інфляційних втрат в сумі 7 695,85 грн. (за період 16.02.2020 по 17.01.2022) визнаються колегією суддів законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 14 595,73 грн. та штрафу в сумі 14 366,48 грн. колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами п.8.1. договору за прострочення виконання зобов`язань (несвоєчасна оплата поставленого товару) дистриб`ютор несе відповідальність у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період прострочення за кожен день прострочення виконання зобов`язань.

Пунктом 8.5. договору визначено, що за безпідставну відмову від оплати товару, яка триває більше 14-ти календарних днів з моменту встановленого строку оплати, дистриб`ютор сплачує продавцю, окрім пені, штраф у розмірі 20% суми від оплати якої він відмовився.

У відповідності до п. 8.6. договору сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу) за прострочення виконання зобов`язань припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Так як умови договору містять посилання на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж в ст. 232 ГК України, то нарахування штрафних санкцій здійснюється за період, передбачений в п. 8.6. договору, доводи апеляційної скарги в цій частині, щодо безпідставного нарахування поза межами 6-ти місячного строку є необґрунтованими, оскільки у відповідності до ст.ст.627 та 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Окрім того, у випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, колегія суддів перевіривши розрахунки пені та штрафу, що нараховані позивачем у відповідності до пунктів 8.1 та 8.5. договору, визнала їх арифметично вірними, тому стягненню підлягає пеня в загальному розмірі 14 595,73 грн., та штраф в сумі 14 366,48 грн. що розраховувались по кожній видаткові накладній окремо, а саме:

- За видатковою накладною №ВН №1410 від 16.02.2020 на суму 30 992,22грн.: за період з 16.02.2020 по 01.05.2020 розмір пені становить 1 304,04 грн., в зв`язку з тим, що 01.05.2020 заборгованість по зазначені накладній зменшилась до 8 380,85 грн. то з 01.05.2020 по 17.01.2022 (дата звернення з позовом) розмір пені становить 2 045,91 грн. Отже, всього за накладною №ВН №1410 від 16.02.2020 у період з 16.02.2020 по 17.01.2022 розмір пені становить 3 349,95 грн. Штраф 20% від суми поставки (30 992,22) становить 6 198,44 грн.

- За видатковою накладною №ВН№32571 від 01.03.2020 на суму 21 391,02грн.: за період з 01.03.2020 по 17.01.2022 розмір пені становить 5 933,13 грн.; Штраф 20% від суми поставки (21 391,02 грн.) становить 4278,20 грн.

- За видатковою накладною №ВН №32856 від 08.03.2020 на суму 19 449,18грн.: за період з 08.03.2020 по 17.01.2022 розмір пені становить 5 312,65 грн.; Штраф 20% від суми поставки (19 449,18 грн.) становить 3 889,84 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заявлених позивачем вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн., з посиланням на те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в цій сумі. Рішення суду першої інстанції в цій частини не оскаржується та залишається без змін.

Щодо розгляду судом першої інстанції цієї справи без виклику сторін за відсутності відповідного клопотання позивача, на чому також зауважує відповідач, колегія суддів зазначає про те, що положення ГПК України не встановлюють право суду розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження лише у випадку наявності відповідного клопотання позивача.

В свою чергу за змістом положень ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, а за змістом положень п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України - для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, ціна позову у цій справи не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а спір сторін не віднесений до спорів, які підлягають вирішенню лише за правилами загального позовного провадження, ця справа є справою незначної складності, віднесення судом першої інстанції цієї справи до малозначних не суперечить положенням ГПК України.

Щодо порушення судом першої інстанції строків розгляду справи колегія суддів зазначає про те, що порушення строків розгляду справи не віднесено до визначених ч. 3 ст. 277 ГПК України порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, в той час за змістом п. 2 ч. 2 ст. 277 ГПК України інші порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого у спірному випадку не сталося.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 24.05.2022 року у справі № 910/987/22, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» на рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/987/22 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/987/22 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи № 910/987/22 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст судового рішення складено 26.09.2022.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук