ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/815/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Гребенюк Т.Д.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Дісна" (02160, м. Київ, проспект Соборності, буд.15, )
до Фізичної особи-підприємця Лисицького Вадима Андрійовича ( АДРЕСА_1 )
про стягнення коштів у сумі 69 320,00 грн
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Дісна» (далі - ТОВ "Фірма "Дісна" або позивач) просить суд: 1) визнати грошові кошти, перераховані згідно платіжного доручення № 3506 від 18.12.2020 такими, що є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню на підставі ч. 1 та ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України; 2) стягнути з Фізичної особи-підприємця Лисицького Вадима Андрійовича (далі - ФОП Лисицький В.А. або відповідач) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Дісна" грошові кошти у розмірі 69320,00 грн.

Підставами позову позивач визначив невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за Договором №16/11/2020 від 16.11.2020 року та неповернення отриманих грошових коштів, посилаючись на положення ст. ст. 509, 526, 530, 651, 653, 1212 ЦК України.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.05.2022 року позовну заяву ТОВ «Фірма «Дісна» залишено без руху.

28.06.2022 року на електронну адресу Суду від ТОВ "Фірма Дісна" надійшла заява про усунення недоліків (вх.№5925/22).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.08.2022 року прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Дісна" до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/815/22; справу №922/815/22 ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

З метою повідомлення сторін про розгляд цієї справи, судом було направлено на юридичні адреси позивача та відповідача копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачем ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано 16.08.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №152.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №547 на адресу відповідача - (61066, м. Харків, провул. Унецький, буд.38), ухвала Господарського суду Харківської області від 08.08.2022 року у справі №922/815/22 повернута до суду 27 вересня 2022 року з зазначенням "за закінченням терміну зберігання".

Суд зазначає, що сам лише факт неотримання поштової кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для кореспонденції (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі №44/227-б).

Крім того, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 по справі №911/3142/19, відповідно до яких направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи вищевикладене та факт направлення судом ухвали на адресу відповідача у справі та повернення вказаної ухвали із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», Суд доходить висновку про належне повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі №922/815/22 та встановлення строку для подання відзиву на позовну заяву.

Всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

Правом на подання відзиву, відповідач, не скористався, клопотань про надання йому часу на підготовку відзиву або інших заяв по суті справи - відповідачем заявлено не було. Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасника справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Між ТОВ «Фірма «Дісна» (замовник) та ФОП Лисицьким Вадимом Андрійовичем (виконавець) був укладений Договір №16/11/2020 від 16.11.2020 (далі - Договір).

Предметом цього договору є взаємовідносини сторін, що виникають стосовно організації міжнародних вантажних перевезень та вантажних перевезень Україною відповідно до законодавства України, положень Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів, Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП, Європейської угоди про режим праці та відпочинку водіїв, Конвенції про транспортування небезпечних вантажів, а також узгодженого сторонами замовлення (заявки) на організацію вантажних перевезень, яке визначає умови здійснення перевезень. (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору, виконання кожного перевезення, в рамках договору, оформлюється окремим замовленням на конкретне перевезення у формі заявки, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п.2.2 Договору, замовник направляє виконавцю замовлення на перевезення вантажу, в якому зазначено: найменування вантажу, вагу та об`єм вантажу, характеристику вантажу, умови транспортування, спосіб завантаження, адреси завантаження і розвантаження (країна, місто з поштовим індексом, вулиця, номер будинку, назва компанії), дату і час завантаження, терміни доставки, порядок та форму оплати та інші умови.

За змістом п.3.2. Договору, Виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з перевезення відповідно до умов п.1.1. цього Договору та Замовлення.

У заявках від 14.12.2020 року до Договору сторони погодили умови перевезення, визначивши, зокрема маршрут, найменування товару, його кількість, дату завантаження, адресу завантаження, порядок оплати, контактні дані перевізника тощо.

На підставі зазначених заявок, відповідачем виставлено рахунок-фактуру №114 від 17.12.2020 на суму 59 619,00 грн та рахунок-фактуру № 115 від 17.12.2020 на суму 59 619,00 грн.

Відповідно до п.4.2. Договору, підставою для проведення розрахунків по даному Договору є підписаний Сторонами Акт наданих послуг та оригінал товарно-транспортної накладної (СМR) з підписами вантажовідправника та вантажоодержувача, а також копія ТТН (СМR), завірена печаткою авто підприємства. Замовник зобов`язаний підписати Акт наданих послуг протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів з моменту його пред`явлення Виконавцем, або у такий самий термін письмово повідомити Виконавця про свої заперечення. Замовник зобов`язаний сплатити вартість наданих послуг протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати Акту наданих послуг.

Пунктом 4.3. Договору встановлено, що оплата та розрахунки за виконані послуги по перевезенню вантажу виконуються шляхом безготівкового перерахунку на розрахунковий рахунок виконавця.

Позивач перерахував відповідачеві грошові кошти у сумі 69 320,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 18.12.2020 №3506.

Як стверджує позивач, відповідач відповідно до умов п.1.1. Договору та Замовлення послуг з перевезення позивачу не надав.

ВИСНОВОК СУДУ ПРО НАЯВНІСТЬ ПІДСТАВ ДЛЯ ЗАДОВОЛЕННЯ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 908 Цивільного кодексу України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (частина 1 статті 909 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи (Договору, заявок від 14.12.2020 року до Договору, платіжного доручення від 18.12.2020 №3506) вбачається, що відповідач зобов`язувався надати позивачу послуги з перевезення; забезпечити своєчасну подачу транспортних засобів, які відповідають санітарним вимогам, в технічно справному стані, придатному для перевезення вантажів даного виду, згідно із замовленням замовника; забезпечити транспортування вантажу з дотриманням температурного режиму; доставити вантаж у визначений в замовленні пункт призначення в терміни, зазначені замовником та передати вантаж уповноваженій особі вантажоодержувача відповідно до кількості місць, зазначених в товарно-транспортній накладній (CMR).

Так, згідно заявки від 14.12.2020 року ФОП Лисицький В.А. мав забезпечити подачу транспортного засобу (РЕНО НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ) 18.12.2020 року для перевезення вина по маршруту (Тбілісі (Грузія) - Чорноморськ - Київ (Україна) з адресою завантаження - Грузія, м. Тбілісі, вул. Юмашева, 27, ООО "Тифлисский Винный погреб", з адресою вивантаження - м. Київ, вул. Електротехнічна, 47, з порядком оплати - 2150 доларів США, додаткові умови - температурний режим +8 С-+16 С,

Також відповідно до заявки від 14.12.2020 року ФОП Лисицький В.А. мав забезпечити подачу транспортного засобу (ДАФ АН2980 КР, АН756ХМ) 16.12.2020 року для перевезення кон`яку по маршруту (Тбілісі (Грузія) - Чорноморськ -Київ (Україна) із адресою завантаження - Грузія, м. Тбілісі, пр. Сараджишвілі, 4, А/О "Сараджишвілі", адресою вивантаження - м. Київ, вул. Електротехнічна, 47, з порядком оплати - 300 доларів США, додаткові умови - температурний режим +8 С-+16 С.

Доказів виконання зазначеного обов`язку відповідачем матеріали справи не містять.

Натомість, матеріали справи свідчать, що в рахунок оплати послуг з перевезення позивачем було здійснено перерахування грошових коштів у розмірі 69320,00 грн згідно платіжного доручення №3506 від 18.12.2020 року із призначенням платежу: сплата за транспортні послуги зг. рах. №115,114 від 17.12.2020 року.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, Судом встановлено, що послуги з перевезення, про які сторони домовилися згідно договору №16/11/2020 від 16.11.2020 року, заявок від 14.12.2020 року, рахунку-фактури №114 від 17.12.2020 року, рахунку-фактури №115 від 17.12.2020 року, надані відповідачем не були, проте позивач здійснив оплату таких послуг у сумі 69320,00 грн.

Стосовно кваліфікації коштів, перерахованих платіжним дорученням №3506 від 18.12.2020 року у розмірі 69320, 00 грн на рахунок відповідача як безпідставно отриманих, Суд зазначає таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Системний аналіз положень ст. ст. 11, 177, 202, ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що договір як правова підстава виникнення прав і обов`язків сторін у справі, зокрема, і щодо перерахуванням відповідачеві грошових кошів, скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно усталеної судової практики, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 № 6-100цс15, постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 № 3-11гс15 та від 24.09.2014 № 6-122цс14).

Разом з тим, виключенням є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку з зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 червня 2021 року по справі №927/491/19.

Так, п. 4.2. Договору, який укладено між сторонами цієї справи, передбачено, що підставою для проведення розрахунків по Договору є підписаний сторонами Акт наданих послуг та оригінал товарно-транспортної накладної (CMR) з підписами вантажовідправника та вантажоодержувача, а також копія ТТН (CMR), звірена печаткою автопідприємства. Тобто, сторони погодили, що умовою проведення розрахунків є здійснення перевезення (надання послуги), що підтверджується Актом наданих послуг та оригіналом товарно-транспортної накладної (CMR) з підписами вантажовідправника та вантажоодержувача, а також копією ТТН (CMR), звіреною печаткою автопідприємства.

В матеріалах справи відсутні докази оформлення і підписання товарно-транспортних накладних та актів виконаних робіт, які оплачені позивачем. Відтак, позивач не у відповідності до умов Договору здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 69 320,00 грн. згідно з платіжним дорученням від 18.12.2020 №3506.

Таким чином, перерахування грошових коштів у розмірі 69 320,00 грн згідно з платіжним дорученням від 18.12.2020 №3506 хоча і було здійснено в межах договірних правовідносин, проте з порушенням умов Договору, а саме - не за фактом здійснення перевезення, як було погоджено в договорі.

Наведені обставини дають підстави для кваліфікації грошових коштів, перерахованих згідно платіжного доручення № 3506 від 18.12.2020 року як безпідставно набутого майна. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 червня 2021 року по справі №927/491/19.

В обґрунтування вказаного висновку, Суд вважає за необхідне зазначити також наступне. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору перевезення, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 63, 64 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1,2 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Оскільки обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за послугу, яка не була надана, не врегульований спеціальними нормами законодавства, які регламентують надання послуг, та, зокрема, перевезення вантажу, Суд вважає за можливе застосувати положення статті 1212 ЦК України за аналогією закону.

При цьому визначаючи обраний позивачем спосіб захисту свого права як ефективний, Суд виходив з такого.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16).

Відповідно до правил статей 2, 5 ГПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Тож під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Судом враховано, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання грошових коштів безпідставно набутим майном та стягнення їх на підставі ст. 1212 ЦК України є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача,

Адже саме звернення з позовом з такою вимогою свідчить про те, що позивач втратив інтерес до отримання послуги з перевезення та виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання з перевезення в натурі, а тому такий спосіб захисту як спонукання до виконання зобов`язання в натурі не є ефективним для позивача.

З огляду на наведене Суд вважає за можливе захистити права позивача в обраний ним спосіб захисту, визнавши грошові кошти, перераховані згідно платіжного доручення №3506 від 18.12.2020 року у розмірі 69320,00 грн. такими, що є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню на підставі 1212 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладене, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, Суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог, які відповідачем не спростовані, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 4962,00 грн відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Дісна» задовольнити.

2. Визнати грошові кошти у сумі 69320,00 грн, перераховані згідно платіжного доручення №3506 від 18.12.2020 року такими, що є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню на підставі ч.1, 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лисицького Вадима Андрійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Дісна» (02160, м. Київ, проспект Соборності, буд.15, ) грошові кошти у сумі 69320,00 грн.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лисицького Вадима Андрійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Дісна» (02160, м. Київ, проспект Соборності, буд.15, ) витрати зі сплати судового збору у сумі 4962,00 грн.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку та строки, встановлені статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено "04" жовтня 2022 р.

Суддя Т.Д. Гребенюк