ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 920/724/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - Шатарська Т.Н., адвокат (дов. від 29.12.2021),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» - Сахнов Д.А., адвокат (дов. від 17.01.2022), Брухно В.С., адвокат (дов. від 17.01.2022),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» та товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми»

на рішення господарського суду Сумської області від 06.12.2021 (суддя Резніченко О.Ю.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 (головуючий суддя: Кравчук Г.А., судді: Куксов В.В., Козир Т.П.)

у справі № 920/724/21

за позовом приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго»)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» (далі - ТОВ «Енера Суми»)

про стягнення 2 251 346,21 грн.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до господарського суду Сумської області з позовом до ТОВ «Енера Суми» про стягнення 2 251 346,21 грн. (з них: 2 092 670,29 грн. - пеня, 158 675,92 грн. - 3% річних), у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 01.01.2019 № 0154-02024 про надання послуг з передачі електричної енергії в частині своєчасної оплати послуги з передачі електричної енергії.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду Сумської області від 06.12.2021 у справі № 920/724/21 позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача: 734 459,90 грн. пені, 158 675,92 грн. - 3% річних, 13 397,04 грн. витрат зі сплати судового збору. У стягненні 1 358 210,39 грн. пені відмовлено, у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог у зазначеній частині. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 20 373,15 грн. покладено на позивача.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 рішення суду першої інстанції зі справи скасовано в частині стягнення 734 459,90 грн. пені та 11 016,91 грн. судового збору. У цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з позивача на користь відповідача 16 525,34 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанову суду апеляційної інстанції в частині ухвалення нового рішення про відмову в позові про стягнення 734 459,90 грн. пені мотивовано встановленими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 08.04.2020 № 766 «Про дії учасників ринку електричної енергії у період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» обмеженнями щодо застосування заходів з нарахування Оператором системи передачі пені до електропостачальників, яким є відповідач у справі, які (обмеження) діяли, зокрема, у період з 08.04.2020 по 27.01.2021, а також спливом позовної давності до вимоги про стягнення пені в тій сумі, яку суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованою, а саме 288 210,98 грн.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернулося з касаційною скаргою, в якій просить суд касаційної інстанції постанову суду апеляційної інстанції зі справи скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

ТОВ «Енера Суми» у касаційній скарзі, не погоджуючись з правильністю застосування судами попередніх інстанцій норм права в частині стягнення 3% річних, звернулося з касаційною скаргою, в якій просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині стягнення 158 675,92 грн. - 3% річних, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

В обґрунтування підстав касаційного оскарження ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 зі справи № 904/4156/18 в частині, що господарські санкції застосовуються на підставах і в порядку, які передбачені законами та договором; того, що акти НКРЕКП не є законом, а, отже, в силу приписів статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не можуть змінювати умови договору.

Також ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 зі справи № 911/782/21 щодо застосування постанови НКРЕКП від 08.04.2020 № 766 «Про дії учасників ринку електричної енергії у період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який (висновок) застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України).

З посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» вказує на порушення судом апеляційної інстанції приписів статті 258 ЦК України за відсутності висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах щодо питання застосування приписів статті 258 ЦК України в аспекті продовження визначених цією статтею строків на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

ТОВ «Енера Суми» у касаційній скарзі в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, а саме, частини другої статті 625 ЦК України, пункту 3 частини другої статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії», пунктів 6.2, 6.5, 6.7 Типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, який є додатком 6 до Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у подібних правовідносинах.

Також із посиланням на підставу відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункти 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України) ТОВ «Енера Суми» зазначає про те, що суди попередніх інстанцій неповною мірою дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Доводи інших учасників справи

ТОВ «Енера Суми» у відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» просить Суд залишити постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягнення 734 459,90 грн. пені без змін, а касаційну скаргу ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» - без задоволення.

ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» у відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Енера Суми» просило у задоволенні касаційної скарги названого Товариства відмовити, зазначаючи, зокрема, про безпідставність її доводів.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

01.01.2019 державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» (в подальшому - ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго»), як Оператором системи передачі (далі - ОСП) та ТОВ «Енера Суми», як Користувачем системи передачі (далі - Користувач) укладений договір № 0154-02024 (далі - Договір) з подальшими змінами, відповідно до умов якого ОСП зобов`язався надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга) відповідно до умов цього договору, а Користувач зобов`язався здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

Згідно з пунктом 4.1 Договору для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуги:

1) плановий обсяг послуги визначається на основі наданих Користувачем і погоджених ОСП повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць;

2) визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється на підставі даних щодо погодинних обсягів передачі електроенергії по точках комерційного обліку, які зареєстровані за відповідним Користувачем (додаток № 2). З цією метою застосовуються дані обліку Адміністратора комерційного обліку та ЕІС Користувача.

Відповідно до пункту 6.2 Договору (в редакції додаткової угоди від 14.08.2019 № 1) Користувач здійснює поетапну передоплату планової вартості послуги ОСП таким чином:

1 платіж - до 17.00 години другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості послуги, визначеної згідно з розділом 5 цього договору. Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5 Договору, у кожен з наступних періодів:

2 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового місяця;

3 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового місяця;

4 платіж - з 16 до 20 числа розрахункового місяця;

5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця.

При цьому розмір оплати у вказані періоди повинен бути не менше планової вартості послуг, яка визначена згідно з умовами розділу 5 цього договору.

Згідно з пунктом 6.5 Договору Користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з моменту та на підставі отримання акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає Користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком» (далі - Сервіс), з використанням електронно-цифрового підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до пункту 6.6 Договору, у разі виникнення розбіжностей за отриманим від ОСП за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги Користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі послуги вартість послуги шляхом направлення ОСП повідомлення протягом 5 робочих днів з моменту отримання акта. Процедура оскарження не звільняє Користувача від платіжного зобов`язання у встановлений Договором термін. Якщо Користувач не надає ОСП повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнято без розбіжностей.

У випадку порушення Користувачем термінів розрахунку ОСП має право нарахувати пеню у розмірі 0,1% (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Пеня нараховується до повного виконання Користувачем своїх зобов`язань.

У разі, якщо фактичний обсяг оплати Користувачем послуги перевищує суму, зазначену в акті приймання-передачі наданої послуги, ОСП (за заявою Користувача) протягом 5 банківських днів з дня тримання заяви повертає Користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів. За наявності заборгованості кошти зараховуються першочергово в оплату заборгованості минулих періодів з найдавнішим терміном її виникнення. При повній сплаті заборгованості минулих періодів надлишок коштів зараховується в оплату штрафних санкцій (пункт 6.7 Договору).

Згідно з пунктом 9.3 Договору Користувач зобов`язується, зокрема, повертати ОСП підписані зі свого боку акти у терміни та у порядку, що визначені в розділах 6 та 10 цього договору; здійснювати вчасно та у повному обсязі оплату за послугу на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 10.4 Договору рахунки, акти приймання-передачі, акти звірки розрахунків, будь-які повідомлення за цим договором повинні направлятися однією стороною іншій електронною поштою або факсимільним повідомленням, а також повинні бути обов`язково підтверджені рекомендованим листом, іншим поштовим відправленням або доставлені кур`єром під розписку за адресою, зазначеною в цьому договорі.

На підтвердження надання послуг за Договором позивач надав акти приймання-передачі послуги за період з липня 2019 року по березень 2021 року, які підписані представниками сторін; акти коригування до вказаних актів приймання-передачі; реєстри надходження коштів; рахунки-фактури та повідомлення про планові обсяги передачі електричної енергії.

З посиланням на те, що Користувач (відповідач) допустив прострочення виконання взятих на себе за Договором зобов`язань з поетапної оплати планових платежів за послугу з передачі електричної енергії, позивач звернувся з цим позовом до суду про стягнення з відповідача нарахованих 2 092 670,29 грн. - пені та 158 675,92 грн. - 3% річних.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені та 3% річних, нарахованих позивачем у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за Договором в частині своєчасної оплати послуги з передачі електричної енергії.

Рішенням господарського суду Сумської області від 06.12.2021 у справі № 920/724/21 позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 734 459,90 грн. пені, 158 675,92 грн. - 3% річних, 13 397,04 грн. витрат зі сплати судового збору. У частині позовних вимог про стягнення 1 358 210,39 грн. пені відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову мотивовано, зокрема, тим, що законодавчо встановлені підстави для звільнення відповідача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за Договором відсутні; право позивача на стягнення з відповідача пені передбачене діючим законодавством України та умовами Договору; постановою НКРЕКП від 25.06.2021 № 1054 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 08 квітня 2020 року № 766» пункти 1-7, які стосувалися встановлених обмежень щодо застосування заходів з нарахування Оператором системи передачі пені до електропостачальників змінені; нарахування 734 459,90 грн. пені та 158 675,92 грн. - 3% річних є правомірним та обґрунтованим. Вимога про стягнення 1 358 210,39 грн. пені є необґрунтованою.

Постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні 734 459,90 грн. пені мотивовано встановленими постановою НКРЕКП від 08.04.2020 № 766 «Про дії учасників ринку електричної енергії у період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» обмеженнями щодо застосування заходів з нарахування Оператором системи передачі пені до електропостачальників, які (обмеження) діяли, зокрема, у період з 08.04.2020 по 27.01.2021, а також спливом позовної давності до вимоги про стягнення пені в тій сумі, яку суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованою, а саме 288 210,98 грн.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» посилається, зокрема, на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 зі справи № 904/4156/18 в частині, що господарські санкції застосовуються на підставах і в порядку, які передбачені законами та договором; того, що акти НКРЕКП не є законом, а, отже, в силу приписів статті 651 ЦК України не можуть змінювати умови договору.

Щодо підстави оскарження судових рішень попередніх інстанцій відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яку ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» визначив у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає таке.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

14.12.2021 у Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, якою конкретизовано запроваджене раніше тлумачення категорії «подібності правовідносин».

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказано, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Таким чином, конкретизація Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) касаційного суду, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 49), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 43), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (пункт 31), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.20) тощо).

При цьому, слід враховувати, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Так, у справі № 904/4156/18, на яку посилається ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго», предметом спору було стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за неналежне виконання відповідачем у справі зобов`язань за договором купівлі-продажу уранового оксидного концентрату в частині дотримання строків своєчасної оплати товару.

У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій про часткове задоволення позову, виходила, зокрема, з того, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина перша статті 180 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Частинами першою та другою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені ГК України. Так, за частиною першою статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно - господарські санкції (частини перша та друга статті 217 ГК України).

За частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наведеними вище положеннями ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Водночас у справі № 920/724/21, судові рішення в якій є предметом касаційного перегляду, предметом спору є стягнення пені та 3% річних, нарахованих за порушення строків оплати послуг з передачі електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії.

Особливістю правовідносин у цій справі є те, що НКРЕКП своєю постановою від 14.03.2018 № 309 затвердила Кодекс системи передачі, додатком до якого є Типовий договір про надання послуг з передачі електричної енергії, від змісту якого сторони не можуть відступати, а пізніше своєю постановою від 08.04.2020 № 766 «Про дії учасників ринку електричної енергії у період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» заявила про тимчасове (починаючи з 08.04.2020) незастосування окремих положень вказаного типового договору та всіх договорів, укладених на його підставі, зокрема, про нарахування пені та штрафу, з подальшим поновленням застосування таких положень з 27.01.2021.

Стаття 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачає, що державне регулювання ринку електричної енергії здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. До повноважень Регулятора на ринку електричної енергії належать, зокрема, затвердження типових та примірних договорів, визначених цим Законом. Регулятор має право, серед іншого, видавати обов`язкові для виконання учасниками ринку рішення.

Положення постанови від 08.04.2020 № 766, якими НКРЕКП в межах наданих повноважень тимчасово припинила застосування умов Типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії в частині нарахування пені та стягнення штрафу за порушення термінів розрахунку за послуги з передачі і відповідно аналогічних умов усіх договорів, укладених на основі такого типового договору, підлягають обов`язковому виконанню учасниками ринку електричної енергії відповідно до статті 6 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 зі справи № 912/1941/21 у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому правовідносини в зазначеній ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» справі, з одного боку, і в даній справі - з іншого не є подібними, а доводи названого Товариства про неврахування судом попередньої інстанції відповідних висновків Верховного Суду не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим касаційне провадження у відповідній частині підлягає закриттю на підставі наведеного припису пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справі, на яку посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятого апеляційним господарським судом судового рішення, є подібними, а тому наявні правові підстави для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» у цій частині на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

У касаційній скарзі ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» також посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 зі справи № 911/782/21 щодо застосування постанови НКРЕКП від 08.04.2020 № 766 «Про дії учасників ринку електричної енергії у період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який (висновок) застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України).

Так, у справі № 911/782/21, правовідносини в якій є подібними з правовідносинами у справі № 920/724/21 за суб`єктним складом, предметом, підставами позову і правовим регулюванням, судами розглядався позов ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» до товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» про стягнення заборгованості у сумі 2 400 686, 79 грн., з яких: 1 998 440 грн. пені і 402 246, 79 грн. - 3% річних, що виникла внаслідок порушення відповідачем у справі строку виконання грошового зобов`язання з оплати за договором про надання послуг з передачі електричної енергії за період з липня 2019 року по грудень 2020 року.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 зі справи № 911/782/21 під час перегляду судових рішень у касаційному порядку відхилив довід ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» про необхідність застосовування до спірних правовідносин норм ЦК України та ГК України щодо нарахування пені у спірний період, оскільки вони мають вищу юридичну силу, аніж постанова від НКРЕКП 08.04.2020 № 766, з огляду на те, що положення названої постанови НКРЕКП є спеціальними щодо правового регулювання спірних правовідносин у даній справі.

За доводами ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго», викладеними у касаційній скарзі зі справи № 920/724/21, Верховним Судом у справі № 911/782/21 не досліджена правова природа рішень, які приймаються НКРЕКП, що за своєю суттю не є спеціальним законом, а є підзаконними нормативно-правовими актами, а, отже, принцип leх speсialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма) у даному випадку не застосується.

Водночас Верховний Суд зазначає, що питання про необхідність відступлення від висновків, викладених у справі № 911/782/21 щодо застосування норм права у спірних правовідносинах з наведених підстав вже було предметом розгляду Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 зі справи № 912/1941/21, за результатом якого (розгляду) уточнено висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 25.01.2022 зі справи № 911/782/21 та зазначено, зокрема, таке.

Відповідно до абзаців 1 і 2 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Конституційний Суд України у Рішенні від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 зазначив, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

З огляду на викладене принцип «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali), на який послався Верховний Суд при перегляді судових рішень у справі № 911/782/21, може бути застосований виключно за умови співіснування суперечливих норм одного ієрархічного рівня.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що система нормативно-правових актів України за їх юридичною силою (від актів вищої юридичної сили до актів нижчої юридичної сили) включає: а) Конституцію України; б) закони, кодекси України; в) підзаконні нормативно-правові акти: постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств, акти інших державних органів, розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти органів місцевого самоврядування, які містять норми права тощо.

Кодекс - єдиний, зведений, внутрішньоузгоджений нормативно-правовий акт, прийнятий вищим органом законодавчої влади у процесі нормотворчої діяльності або народом на всеукраїнському референдумі, який на основі загальних принципів регулює певну сферу суспільних відносин. Кодекс є особливим різновидом закону.

Підзаконним нормативно-правовим актом є офіційний письмовий документ, прийнятий суб`єктом нормотворчості на основі та на виконання Конституції України, законів, чинних міжнародних договорів України, спрямований на їх реалізацію, та який не повинен їм суперечити.

За таких обставин Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 911/782/21, і зазначив, що положення постанови від 08.04.2020 № 766, якими НКРЕКП в межах наданих повноважень, тимчасово припинила застосування умов Типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, затвердженого НКРЕКП, в частині нарахування пені та стягнення штрафу за порушення термінів розрахунку за послуги з передачі і відповідно аналогічних умов усіх договорів, укладених на основі такого типового договору, підлягають обов`язковому виконанню учасниками ринку електричної енергії відповідно до статті 6 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В силу правової позиції, яка була викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17, судам слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції.

З огляду на те, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 зі справи № 911/782/21, на необхідності відступу від якого наголошував скаржник - ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго», а суд апеляційної інстанції у справі № 920/724/21 у застосуванні постанов НКРЕКП виходив виключно з того, що постанови НКРЕКП, зокрема й постанова від 08.04.2020 № 766, є обов`язковими для позивача, що по своїй суті відповідає останній позиції з цього питання, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 912/1941/21, підстава касаційного оскарження, визначена ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» з посиланням на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася.

З урахуванням викладених мотивів Судом беруться до уваги аргументи, викладені у відзиві ТОВ «Енера Суми» на касаційну скаргу ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» у відповідній частині.

З посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» також вказує на порушення судом апеляційної інстанції приписів статті 258 ЦК України за відсутності висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах щодо питання застосування приписів статті 258 ЦК України в аспекті продовження визначених цією статтею строків на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За умовами Договору пеня нараховується до повного виконання Користувачем своїх зобов`язань (пункт 6.7 Договору).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, й станом на час звернення ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» з позовом до суду).

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, датою звернення позивача з цим позовом до суду є 05.07.2021, а період нарахування позивачем пені визначений з 03.08.2019 по 21.02.2021.

Водночас у період з 08.04.2020 по 27.01.2021 згідно з постановою НКРЕКП від 08.04.2020 № 766 «Про дії учасників ринку електричної енергії у період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» діяли обмеження у застосування ОПС, яким є позивач до електропостачальника (відповідача у справі) заходів щодо нарахування пені, у зв`язку з чим нарахування пені за період з 08.04.2020 по 27.01.2021 є безпідставним.

Апеляційний господарський суд, навівши у постанові власний розрахунок пені, дійшов висновку про те, що обґрунтованою є вимога про стягнення пені в сумі 288 210,98 грн. за період з 03.08.2019 по 07.04.2020 та з 28.01.2021 по 21.02.2021. Водночас, застосувавши заявлену відповідачем позовну давність, суд апеляційної інстанції зазначив про пропуск позивачем річного строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, у зв`язку з чим у задоволенні цієї вимоги відмовив.

Однак, судом апеляційної інстанції не враховано те, що згідно з приписами Закону № 540-IX строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України (зокрема, щодо стягнення пені), продовжуються на строк дії карантину, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (із наступними змінами і доповненнями) та дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності щодо стягнення пені за період з 03.08.2019 по 07.04.2020 та з 28.01.2021 по 21.02.2021.

При цьому суд касаційної інстанції виходить з того, що неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення з урахуванням змісту пункту 6.7 Договору.

Якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 зі справи № 916/612/19.

Річний строк позовної давності для нарахування пені, який почав свій перебіг 03.08.2019 станом на час введення карантину не сплинув, у зв`язку з чим звернення позивача з вимогою до суду про стягнення пені відбулося в межах позовної давності, проте без урахування положень постанови НКРЕКП від 08.04.2020 № 766 та визначеного нею періоду дії обмежень у нарахуванні пені.

За наведених обставин, вимога позивача про стягнення 288 210,98 грн. пені, яка нарахована за період з 03.08.2019 по 07.04.2020 та з 28.01.2021 по 21.02.2021 є обґрунтованою, заявленою у межах позовної давності та такою, що підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні 288 210,98 грн. пені та щодо розподілу судових витрат у цій частині - скасуванню, із залишенням в силі рішення суду першої інстанцій у скасованій частині.

Суд відхиляє доводи ТОВ «Енера Суми», викладені у відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» про те, що для застосування пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивачу необхідно обґрунтувати, що продовження строків зумовлене саме дією на сторону обмежень, впроваджених у зв`язку з карантином. Суд зазначає, що ні ЦК України, ані інші нормативно-правові акти, якими встановлений (продовжений) на території України карантин, продовжено строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу на строк дії такого карантину, не містять тих вимог, про які зазначає ТОВ «Енера Суми», а автоматичне продовження цих строків пов`язане саме із встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону.

Близька за змістом правова позиція щодо застосування статті 258 ЦК України та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21, і суд касаційної інстанції у справі № 920/724/21 за аргументами, наведеними у касаційній скарзі, не вбачає підстав для відступу від неї.

ТОВ «Енера Суми» у касаційній скарзі в обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається, зокрема, на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, а саме, частини другої статті 625 ЦК України, пункту 3 частини другої статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії», пунктів 6.2, 6.5, 6.7 Типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, який є додатком 6 до Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у подібних правовідносинах.

Так, за доводами ТОВ «Енера Суми», порушення Користувачем термінів розрахунку за фактично надані послуги відповідно до пункту 6.5 Типового договору тягне за собою господарсько-правову відповідальність, передбачену пунктом 6.7 Типового договору та частиною другою статті 625 ЦК України у вигляді пені, штрафу та 3% річних. Водночас порушення порядку здійснення попередньої оплати відповідно до пункту 6.2 Типового договору не порушує право ОСП на своєчасне та в повному обсязі отримання плати за надані послуги, яке передбачено пунктом 3 частини другої статті 33 Закону України «Про ринок електричної енергії». Пеня може бути застосована як вид господарсько-правової відповідальності виключно за порушення строків розрахунку за фактично надані послуги, а не за порушення термінів внесення попередньої оплати послуг.

Що ж до наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Договором про надання послуг для розрахунку за ним встановлено для види обсягу послуги - плановий та фактичний, які використовуються одночасно та не виключають один одного.

Як зазначено в пункті 6.1 типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, розрахунковим періодом за цим договором є один календарний місяць.

Так, Користувач (електропостачальник) -зобов`язаний подавати ОСП планові обсяги передачі електричної енергії до 25 числа місяця, що передує розрахунковому місяцю. Натомість на ОСП покладено обов`язок погодити вказані планові обсяги (пункт 10.1 типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії).

Таким чином, використання планових обсягів, їх погодження з ОСП є обов`язком Користувача за договором про надання послуг.

Порядок оплати планових обсягів послуг передбачений пунктом 6.2 типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, яка виражається в поетапній попередній оплаті планових обсягів послуг.

У свою чергу фактичний обсяг послуги визначається, зокрема, для електропостачальника на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника (пункт 4.1 типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії).

ОСП на підставі даних фактичного обсягу послуги протягом п`яти робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, направляє користувачу акт приймання-передачі наданої послуги (пункт 10.1 типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії).

При цьому у разі, якщо фактичний обсяг оплати користувачем послуги перевищує суму, зазначену в акті приймання-передачі наданої послуги, ОСП (за заявою Користувача) протягом п`яти банківських днів з дня отримання заяви повертає Користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів.

У зв`язку з цим плановий обсяг послуги підлягає оплаті на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а фактичний обсяг встановлюється по закінченню такого розрахункового місяця протягом 3 банківських днів з моменту отримання акта приймання-передачі послуги. У разі якщо оплачений плановий обсяг виявився вище фактичного, то вказана різниця або повертається Користувачу, або враховується як оплата в наступні розрахункові періоди.

Звідси при розрахунку за послуги з передачі електричної енергії Користувач та ОСП зобов`язані використовувати як плановий, так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного, тобто у Користувача відсутнє право вибору - платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а по закінченню відповідного місяця визначити необхідність сплати фактичного обсягу послуг, отриманих за такий розрахунковий місяць.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 зі справи № 912/1941/21 у подібних правовідносинах і Суд у справі № 920/724/21 не вбачає підстав для відступу від неї.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу (стаття 525 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 193 ГК України, якою передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Отже, як невиконання або неналежне виконання Користувачем зобов`язання з оплати планового обсягу на умовах попередньої оплати, так і зобов`язання з оплати фактичного обсягу послуг, отриманих за розрахунковий місяць є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами статей 611, 625 ЦК України, що враховано судами попередніх інстанцій у вирішенні спору зі справи.

Як обґрунтовано зазначив місцевий господарський суд, поняття «розрахунок» не є застосовуваним лише до розрахунку з ОСП за фактичний обсяг послуги (пункт 6.5 Договору). Це слово у контексті пункту 6.7 Договору не є терміном, а визначає спосіб виконання зобов`язання (передача чи переведення коштів від боржника до кредитора). При цьому не має правового значення чи розрахунок проводиться за плановий, чи за фактичний обсяг послуги.

Суд зазначає, що саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній (у даному випадку, Договору та його умов) не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

До того ж встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Із посиланням у касаційній скарзі на підставу відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пункти 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України) ТОВ «Енера Суми» зазначає також про те, що суди попередніх інстанцій неповною мірою дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Проте обов`язковою умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Водночас у даній справі заявлені ТОВ «Енера Суми» підстави для касаційного оскарження судового рішення згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 цього Кодексу є необґрунтованими.

Таким чином, Верховний Суд вважає безпідставними доводи ТОВ «Енера Суми» про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, оскільки зазначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.

За доводами ТОВ «Енера Суми», суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Що ж до наведеного, Верховний Суд зазначає таке.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За приписами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19, від 21.07.2022 у справі № 922/3308/20.

Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.

Водночас у силу приписів статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ТОВ «Енера Суми» помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів, і не враховує вимоги частини другої статті 86 ГПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи ТОВ «Енера Суми», наведені у поданій ним касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.

За наведених обставин, Судом визнаються прийнятними доводи, викладені у відзиві ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» на касаційну скаргу ТОВ «Енера Суми», з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Зважаючи на те, що наведена ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у зазначеній частині.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішенні у відповідній частині або змінити рішення у відповідній частині, не передаючи справу на новий розгляд.

Згідно зі статтею 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, касаційна скарга ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» підлягає задоволенню частково: постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення 288 210,98 грн. пені та в частині розподілу судових витрат із зазначеної вимоги - скасуванню (з покладенням відповідних витрат на відповідача), а рішення суду першої інстанції про задоволення позову у відповідній частині - залишенню в силі. У решті постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Доводи касаційної скарги ТОВ «Енера Суми» визнаються Судом необґрунтованими та відхиляються, а касаційна скарга названого Товариства залишається без задоволення.

Судові витрати

Судові витрати з касаційної скарги ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» покладаються на ТОВ «Енера Суми» у тій частині, в якій касаційну скаргу ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» задоволено.

Судові витрати з касаційної скарги ТОВ «Енера Суми» покладаються на назване Товариство, у зв`язку з тим, що касаційна скарга ТОВ «Енера Суми» залишається Судом без задоволення.

Керуючись статтями 296, 300, 308, 311, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» задовольнити частково.

3. Закрити касаційне провадження у справі № 920/724/21 за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 зі справи № 920/724/21 скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» на користь приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 288 210,98 грн. пені та в частині покладення на приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» 4323,17 грн. судового збору із зазначеної позовної вимоги та 6484,75 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. У скасованій частині рішення господарського суду Сумської області від 06.12.2021 зі справи № 920/724/21 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» на користь приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 288 210,98 грн. пені та 4323,17 грн. судового збору залишити в силі.

6. У решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 зі справи № 920/724/21 залишити без змін.

7. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» на користь приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 8646,34 грн. судового збору з касаційної скарги.

8. Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова