ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2022 р. Справа№ 910/18749/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 27.09.2022,

розглянувши апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 (повний текст складено 07.04.2022)

у справі №910/18749/20 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до 1) Міністерства соціальної політики України;

2) Державної служби України з питань праці

про розірвання договору позички та виселення з нежилих приміщень,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі, позивач, Департамент) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства соціальної політики України (далі, відповідач-1, Мінсоцполітики) та Державної служби України з питань праці (далі, відповідач-2, Держпраці) про розірвання договору позички та виселення з нежилих приміщень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що нежилими приміщеннями за договором позички самочинно користується Держпраці, яка не є структурним підрозділом Мінсоцполітики, не відноситься до сфери його управління та її діяльність не координується Міністерством, крім того, порушено умови договору позички щодо укладення договору страхування нежилих приміщень.

Історія справи, короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі №910/18749/20 позовні вимоги задоволено. Розірвано договір позички від 30.12.2011 №11/273 (із змінами та доповненнями) на користування нежилими приміщеннями площею 2 945,8 кв.м у будинку на вул. Десятинній, 14, укладений між Департаментом та Мінсоцполітики. Виселено відповідача-2 з вищезазначених нежилих приміщень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 у справі №910/18749/20 скасовано вищезазначене рішення місцевого господарського суду та прийнято нове рішення, яким позов задоволено у повному обсязі. Розірвано договір позички від 30.12.2011 №11/273 (із змінами та доповненнями) на користування нежилими приміщеннями площею 2 945,8 кв.м у будинку на вул. Десятинній, 14, укладений між Департаментом та Мінсоцполітики. Виселено відповідача-2 з вищезазначених нежилих приміщень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційна інстанція погодилась з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Однак рішення суду скасоване апеляційною інстанцією з підстави, яка є обов`язковою для такого скасування (пункт 3 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України - справу розглянуто господарським судом за відсутності учасника справи (відповідача-2), не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання).

Місцевий та апеляційний господарський суди, вирішуючи спір по суті, дійшли висновку, що Мінсоцполітики порушено пункти 1.1., 3.8., 3.14. та 5.4. Договору позички та статті 833 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що користувач зобов`язаний користуватись річчю відповідно до умов та мети, визначених в договорі.

Додатково господарський суд першої інстанції зазначив, що Мінсоцполітики не надало доказів, які б підтвердили виконання ним умов пункту 3.8. Договору, яким передбачено обов`язок користувача протягом місяця з дня підписання договору укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір, оскільки будинок є пам`яткою історії місцевого значення.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.09.2021 у справі №910/18749/20 постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі №910/18749/20 скасовано, справу №910/18749/20 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що судами попередніх інстанцій не було враховано те, що сам факт перебування Держпраці у спірному приміщенні за відсутності підпорядкування її Мінсоцполітики не створює ознак «самочинної передачі» в контексті приписів частини 2 статті 834 Цивільного кодексу України. Ознаки самочинної передачі будуть мати місце у випадку, по-перше, якщо особа передала річ (при цьому, як правило, має місце активна складова виражена у відповідних діях), а, по-друге, зазначене не узгоджувалось з волею іншого управненого суб`єкта.

Натомість, протягом періоду перебування відповідача-2 у спірному приміщенні його підпорядкування неодноразово змінювалось, зокрема, у тексті Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, слова «Міністр соціальної політики» в усіх відмінках замінено словами «Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» у відповідному відмінку згідно з постановою Кабінету Міністрів України №838 від 11.09.2019. Надалі слова «Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» в усіх відмінках замінено словами «Міністр соціальної політики» у відповідному відмінку згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1072 від 04.12.2019. Постановою Кабінету Міністрів України №617 від 08.07.2020 у тексті Положення слова «Міністр соціальної політики» в усіх відмінках замінено словами «Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» у відповідному відмінку.

У такий спосіб фактичний користувач спірних приміщень протягом усього часу залишався незмінним, а висновки попередніх інстанцій судів щодо наявності ознак самочинної передачі носять формальний та передчасний характер, оскільки ними взагалі не досліджувались обставини правомірності надання Мінсоцполітики вказаного приміщення Держпраці на момент виникнення відповідних правовідносин.

При цьому, суд апеляційної інстанції, дійшовши обґрунтованого та правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції на підставі пункту 3 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, не врахував те, що можливості Держпраці щодо подання відповідних доказів, пояснень були обмежені, а отже розгляд справи за відсутності її представника, який в цей час приймав участь у розгляді іншої справи, за наявності відповідного клопотання про відкладення судового засідання не забезпечив реалізацію повною мірою рівності учасників судового процесу, його змагальності та пропорційності.

Крім того, висновки господарських судів попередніх інстанцій щодо невиконання відповідачем-1 вимог пункту 3.8. договору (укладання договору страхування приміщення) базуються виключно на доводах позивача. Водночас, вказана обставина не є окремою та достатньою підставою для розірвання договору, оскільки має додатковий характер та підлягає встановленню судами, оскільки за змістом частини другої статті 652 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі саме істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 позов задоволено повністю.

Розірвано договір позички від 30.12.2011 №11/273 (із змінами та доповненнями) на користування нежилими приміщеннями площею 2 945,8 кв.м у будинку на вул. Десятинній, 14, укладений між Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Міністерством соціальної політики України.

Виселено Державну службу України з питань праці з нежилих приміщень у будинку на вул. Десятинній, 14 у м. Києві.

Присуджено до стягнення з Міністерства соціальної політики України на користь Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті дві гривні) 00 коп.

Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд, пославшись на положення статей 833, 834 Цивільного кодексу України та пункти 1.1., 3.14., 5.4. Договору, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про розірвання договору позички №11/273 від 30.12.2011 та виселення Державної служби України з питань праці з нежилих приміщень у будинку на вул. Десятинній, 14 у місті Києві через допущене істотне порушення умов Договору Міністерством соціальної політики України, а саме невиконання відповідачем-1 зобов`язання щодо користування нежитловими приміщеннями особисто та передачі нежилих приміщень в будинку на вул. Десятинна, 14 у фактичне користування Державної служби України з питань праці, яка не є а ні структурним підрозділом Міністерства соціальної політики України, а ні службою, що відноситься до сфери управління цього міністерства, а ні службою, діяльність якої спрямовується та координується Віце-прем`єр-міністром України - Міністром соціальної політики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 24.05.2022 Державна служба України з питань праці звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача-2 зводяться до наступного:

- сам факт перебування Держпраці у спірному приміщенні за відсутності підпорядкування її Мінсоцполітики не створює ознак «самочинної передачі» в контексті приписів частини 2 статті 834 Цивільного кодексу України;

- протягом періоду перебування Держпраці у спірному приміщенні його підпорядкування неодноразово змінювалось. У такий спосіб фактичний користувач спірних приміщень протягом усього часу залишався незмінним, а висновки суду першої інстанції щодо наявності ознак самочинної передачі носять формальний та передчасний характер;

- процес виселення Держпраці зі спірного приміщення призведе до порушення строків виконання завдань та функцій Держпраці як центрального органу виконавчої влади, що реалізує свою політику у відповідних сферах та неврегульованості відносин у галузі промислової безпеки, охорони праці та гірничому нагляді, що у свою чергу створює загрозу життю та здоров`ю громадян.

Узагальнені доводи та заперечення учасників судового процесу проти апеляційної скарги

Позивач та відповідач-1 відзивів на апеляційну скаргу суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2022 апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/18749/20. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державної служби України з питань праці на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

15.06.2022 матеріали справи №910/18749/20 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 залишено без руху. Роз`яснено Державній службі України з питань праці, що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з обґрунтуванням причин пропуску такого строку.

29.06.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник скаржника подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтоване тим, що повний текст оскаржуваного рішення було отримано апелянтом 06.05.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2022 поновлено Державній службі України з питань праці пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 13.09.2021 у справі №925/170/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби України з питань праці на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 на час апеляційного провадження, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 02.08.2022.

25.07.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду представник відповідача-1 подав заяву про розгляд справи без його участі.

28.07.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю забезпечити явку представників відповідача-2 у судове засідання 02.08.2022.

У судове засідання, призначене на 02.08.2022, з`явився представник позивача, який вважав за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 клопотання Державної служби України з питань праці про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд справи №910/18749/20 відкладено на 20.09.2022.

У судове засідання, призначене на 20.09.2022, з`явились представники позивача та відповідача-2. Представник відповідача-1 до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд у судовому засіданні 20.09.2022 перейшов до розгляду справи по суті, заслухавши пояснення представників сторін у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 у справі оголошено перерву до 27.09.2022.

У судовому засіданні 27.09.2022 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників судового процесу

У судове засідання 27.09.2022 з`явилися представники позивача та відповідача-2.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що у матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного документа до електронного кабінету Міністерства соціальної політики України в системі «Електронний суд».

Представник відповідача-2 просив суд задовольнити його апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Представник позивача просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача-2 без задоволення, оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій у даній справі

30.12.2011 між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі також позичкодавець) та Міністерством соціальної політики України (у подальшому також користувач) було укладено Договір позички №11/273 на користування нежитловим будинком (далі, Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору на підставі рішення Київської міської ради від 01.12.2011 №763/6999 позичкодавець передає, а користувач приймає в безстрокове безоплатне користування нежитловий триповерховий будинок, пам`ятку історії місцевого значення (рішення Київського міськвиконкому від 27.01.1970 року № 159), що є власністю територіальної громади м. Києва і знаходиться на балансі Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій (надалі - будинок), за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14, загальною площею 2 959,5 кв.м., згідно із викопіюваннями поверхових планів, що складають невід`ємну частину цього договору (додаток № 2), а саме: підвал площею 38,2 кв.м., напівпідвал - 455,2 кв.м., перший поверх - 879,4 кв.м., другий поверх - 864,1кв.м., третій поверх - 722,6 кв.м. для використання під адміністративні приміщення.

У подальшому рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 №514/10002 «Про передачу у безоплатне користування (позичку) нежилих приміщень будинку на вул. Десятинній, 14 у Шевченківському районі міста Києва до рішення Київської міської ради від 01.12.2011 №763/6999 було внесено зміни і доповнення та на підставі викладеного було укладено договір №1 про внесення змін до договору позички від 30.12.2011 №11/273 на користування нежитловим будинком від 20.05.2014, яким, зокрема:

- у зв`язку із перейменуванням Департаменту комунальної власності м. Києва відповідно до рішення Київської міської ради від 15.03.2012 №198/7535 в усьому тексті договору слова «Головне управління комунальної власності м. Києва у всіх відмінках замінено словами «Департамент комунальної власності м. Києва» у відповідних відмінках;

- розділ 1 Договору викладено в новій редакції та по всьому тексту договору слово «будинок» у всіх відмінках замінено словами «нежилі приміщення» у відповідних відмінках.

Відтак, відповідно до Договору позички (зі змінами та доповненнями) позичкодавець передав, а користувач прийняв в безстрокове безоплатне користування нежилі приміщення (далі - нежилі приміщення) в будинку, який є пам`яткою історії місцевого значення, що є власністю територіальної громади м. Києва і знаходиться на балансі Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури та заповідних територій, за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, будинок 14, загальною площею 2945,8 кв.м, для використання під адміністративні приміщення (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору набуття користувачем права користування будинком виникає з моменту підписання сторонами цього договору та Акту приймання-передачі будинку (додаток №1) до договору, що є його невід`ємною частиною.

Згідно з пунктом 3.14. Договору користувач зобов`язаний здійснювати цільове використання будинку і утримувати його в належному стані.

Пунктом 5.4. Договору передбачено, що користувач, зокрема, має право самостійно визначати та розміщувати в приміщеннях будинку структурні підрозділи Міністерства соціальної політики України, центральні органи виконавчої влади, інститути, інспекції, підприємства, служби, центри, фонди, дирекції фондів, що відносяться до сфери управління Міністерства та/або діяльність яких спрямовується та координується Віце-прем`єр-міністром України - Міністром соціальної політики України.

Згідно пункту 5.3. протоколу №14 апаратної наради від 08.09.2014, погодженого Міністром соціальної політики України Денісовою Л.Л., доручено Іванкевичу В.В. та Ярошенку В.С. забезпечити розміщення Державної служби з питань праці у приміщенні Мінсоцполітики за адресою: вул. Десятинна, 14, а працівників структурних підрозділів Міністерства, які там розміщені, в приміщенні за адресою: вул. Еспланадна, 8/10 (том 2, а.с. 30).

01.07.2015 Міністерство соціальної політики України передало Державній службі України з питань праці в користування для розміщення Державної служби України з питань праці нежитловий триповерховий будинок за адресою: місто Київ, вулиця Десятинна, будинок 14, загальною площею 2945,8 кв.м для використання під адміністративні приміщення, про що свідчить Акт приймання - передавання будівлі, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14, від 01.07.2015 (том 2, а.с. 46).

Наказом Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №309 від 18.06.2020, зокрема, створено робочу групу з перевірки стану використання та збереження об`єктів оренди; наказано робочій групі в строк з 18.06.2020 до 22.06.2020 здійснити обстеження з виїздом на місцезнаходження нерухомого об`єкта за адресою: вул. Десятинна, 14Б літ А та скласти акт щодо стану використання та зберігання об`єкту оренди за результатами перевірки.

Відповідно до додатку 1 до наказу Департаменту комунальної власності міста Києва №309 від 18.06.2020 затверджено склад робочої групи з перевірки стану використання та збереження об`єктів оренди, до якої увійшли Тищенко-Тишковець В.В. , Сокол Н.О. , Козакевич Ю.Г .

Відповідно до акту обстеження нежилих приміщень від 18.06.2020 під час проведення перевірки встановлено, що нежилі приміщення в будинку на вул. Десятинна, 14 фактично використовує Державна служба України з питань праці, а не Міністерство соціальної політики України та/або його структурний підрозділ.

Акт обстеження складено за участі Безсмертного Ю.В. , який згідно з даними, наданими позивачем, станом на час проведення перевірки працював у Державній службі України з питань праці на посаді завідувача сектору, а також акт перевірки підписано членами комісії Тищенко-Тишковець В.В. , Сокол Н.О. , Козакевич Ю.Г .

Наказом Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №450 від 08.10.2020 внесено зміни до наказу Департаменту комунальної власності міста Києва №309 від 18.06.2020, зокрема слова «вул. Десятинна, 14 Б літ А» замінено словами «вул. Десятинна, 14».

Отже, спір у справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що під час проведення перевірки встановлено, що нежилі приміщення в будинку на вул. Десятинна, 14 фактично використовує Державна служба України з питань праці, а не Міністерство соціальної політики України та/або його структурний підрозділ, що свідчить про порушення Міністерством соціальної політики України пунктів 1.1, 3.14 та 5.4. договору позички та статті 833 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що користувач зобов`язаний користуватись річчю відповідно до умов та мети, визначених в договорі. Договором не встановлено право користування будинком юридичною особою, яка не є структурним підрозділом користувача, не відноситься до сфери його управління та не координується його міністром. Фактично будинком самочинно користується інша особа, у якої на сьогодні відсутнє таке право.

Додатково позивач стверджує, що Мінсоцполітики не надало доказів, які б підтвердили виконання ним умов пункту 3.8. Договору, яким передбачено обов`язок користувача протягом місяця з дня підписання договору укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір, оскільки будинок є пам`яткою історії місцевого значення.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1-5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, враховуючи вказівки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.09.2021 у даній справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача-2 підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

За змістом статті 833 Цивільного кодексу України користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування.

Користувач зобов`язаний:

1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі;

2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором;

3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

У пункті 7.3. Договору сторонами погоджено, що Договір може бути розірвано достроково на вимогу однієї зі сторін, за рішенням суду у випадках, передбачених законодавством України.

Так, відповідно до частини 2 статті 834 Цивільного кодексу України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо:

1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому;

2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору;

3) річ самочинно передана у користування іншій особі;

4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.

Факт перебування Держпраці у спірному приміщенні сторонами не заперечується.

Однією з підстав для розірвання Договору позички Департаментом зазначено відсутність правових підстав у Держпраці на користування будівлею за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14 та наявність ознак самочинності у діях Мінсоцполітики при передачі спірного об`єкта Держпраці.

Оцінюючи вказані доводи позивача та заперечення Держпраці з цього приводу, суд зазначає наступне.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції у постанові від 22.09.2021 зазначив, що у контексті приписів частини 2 статті 834 Цивільного кодексу України термін «самочинна передача» складається з двох частин «самочинний», що, відповідно до тлумачних словників української мови, трактується як зроблений навмисно, на власний розсуд, не зважаючи на волю й думку інших, та «передача» - віддавати, подавати, вручати кому-небудь, переходити від однієї особи до іншої.

У такий спосіб ознаки самочинної передачі будуть мати місце у випадку, по-перше, якщо особа передала річ (при цьому, як правило, має місце активна складова, виражена у відповідних діях), а, по-друге, зазначене не узгоджувалось з волею іншого управненого суб`єкта.

Отже позивач, на якого законом (статтями 13, 74 Господарського процесуального кодексу України) покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, повинен довести суду факт самочинного передання речі (будівлі за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14) у користування іншій особі (Держпраці).

Колегією суддів встановлено, що сторонами у пункті 5.4. Договору погоджено, що користувач (Мінсоцполітики), зокрема, має право самостійно визначати та розміщувати в приміщеннях будинку структурні підрозділи Міністерства соціальної політики України, центральні органи виконавчої влади, інститути, інспекції, підприємства, служби, центри, фонди, дирекції фондів, що відносяться до сфери управління Міністерства та/або діяльність яких спрямовується та координується Віце-прем`єр-міністром України - Міністром соціальної політики України.

Місцевий господарський суд при прийнятті рішення дійшов висновку, що на час передачі будинку в користування Державній службі України з питань праці (Держпраці), вона була центральним органом виконавчої влади, та не являлась структурним підрозділом Мінсоцполітики, а тому останнє не могло передавати відповідне приміщення у користування відповідача-2.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду, зазначаючи наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що нежитловий триповерховий будинок за адресою: місто Київ, вулиця Десятинна, будинок 14, загальною площею 2945,8 кв.м. (предмет Договору позички) був переданий Міністерством соціальної політики України Державній службі України з питань праці в користування для використання під адміністративні приміщення на підставі Акту приймання - передавання будівлі від 01.07.2015.

При цьому, такій передачі передувала проведена у Міністерстві соціальної політики апаратна нарада від 08.09.2014, результати якої оформлено протоколом №14 та погоджено Міністром соціальної політики України Денісовою Л.Л., пунктом 5.3. якого, зокрема, доручено Іванкевичу В.В. та Ярошенку В.С. забезпечити розміщення Державної служби з питань праці у приміщенні Мінсоцполітики за адресою: вул. Десятинна, 14.

Станом на 01.07.2015 було чинним Положення про Державну службу України з питань праці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики.

Протягом періоду перебування відповідача-2 у спірному приміщенні, тобто з 01.07.2015, його підпорядкування неодноразово змінювалось, зокрема, у тексті Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, слова «Міністр соціальної політики» в усіх відмінках замінено словами «Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» у відповідному відмінку згідно з постановою Кабінету Міністрів України №838 від 11.09.2019.

Надалі слова «Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» в усіх відмінках замінено словами «Міністр соціальної політики» у відповідному відмінку згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1072 від 04.12.2019.

Постановою Кабінету Міністрів України №617 від 08.07.2020 у тексті Положення слова «Міністр соціальної політики» в усіх відмінках замінено словами «Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства» у відповідному відмінку.

Зазначене свідчить, що станом на 01.07.2015 Державна служба України з питань праці була центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовувалася і координувалася через Міністра соціальної політики, відповідно, передача Міністерством соціальної політики спірного приміщення відповідачу-2 не порушувала умов пункту 5.4. Договору та не була вчинена всупереч волі Департаменту, як позикодавця.

Водночас, фактичний користувач спірних приміщень протягом усього часу залишався незмінним, іншій юридичній особі спірне приміщення не передавалось, а сам по собі факт зміни підпорядкування Держпраці не свідчить про самочинне користування ним спірним приміщенням.

При цьому, як вірно зазначає апелянт, норма пункту 3 частини 2 статті 834 Цивільного кодексу України має чітке та зрозуміле формулювання, а саме «річ самочинно передана», у такому разі факт порушення умов Договору не є триваючим, а є вчиненим та вичерпує свою дію під час самочинної передачі (у момент передачі) речі третій особі. Основною ознакою відповідного порушення є вчинення дій всупереч вимогам Договору саме під час передачі спірної будівлі третій особі. У разі ж дотримання процедури (вимог Договору та законодавства) під час передачі речі, подальше користування річчю третьою особою (у даному випадку Держпраці) не є підставою для розірвання Договору на підставі частини 2 статті 834 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено, що на момент виникнення спірних правовідносин спірне приміщення було самочинно передане у користування Держпраці, відповідно, відсутня передбачена пунктом 3 частини 2 статті 834 Цивільного кодексу України підстава для розірвання Договору позички.

Також судом встановлено, що спірне приміщення було передане Держпраці для використання під адміністративні приміщення, що повністю відповідає цільовому призначенню, визначеному у пункті 1.1. Договору, а тому відсутні підстави для висновку, що користування у даному випадку річчю (спірним приміщенням) не відповідає її призначенню та умовам договору.

Крім того, Актом обстеження приміщення від 18.06.2020 підтверджується задовільний стан приміщення.

Стосовно визначеної Департаментом у позові такої підстави розірвання Договору як порушення умов пункту 3.8. останнього, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 3.8. Договору користувач зобов`язаний протягом місяця, починаючи з дати підписання цього договору, застрахувати будинок на користь позичкодавця від вогневих ризиків, ризиків стихійних явищ та інших майнових ризиків на суму не менше, ніж балансова вартість будинку. У договорі страхування (страховому полісі) позичкодавець повинен бути зазначений як вигодонабувач страхового відшкодування. Користувач зобов`язаний надати позичкодавцю копію договору страхування (страхового полісу) та копії платіжних доручень про сплату страхових платежів. Обсяги страхових платежів та терміни їх сплати визначаються договором страхування будинку.

Відповідачем-1 дійсно не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження виконання ним вимог пункту 3.8. Договору шляхом укладення договору страхування спірного будинку.

Водночас, як зазначив касаційний господарський суд, направляючи дану справу на новий розгляд, вказана обставина не є окремою та достатньою підставою для розірвання договору, оскільки має додатковий характер та підлягає встановленню судами, оскільки за змістом частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Так, згідно абз.2 частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Близький за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 у справі №912/1385/17.

Загальні критерії істотності порушення умов договору в розумінні частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України як необхідної передумови розірвання договору в судовому порядку на вимогу однієї сторони, напрацьовані усталеною судовою практикою Верховного Суду та зводяться до наступного.

Із аналізу змісту статті 651 Цивільного кодексу України вбачається, що йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №910/3568/18, від 17.04.2019 у справі №910/6381/18, від 14.08.2019 у справі №910/8819/18.

Із указаного вбачається, що для встановлення можливості розірвання спірного договору необхідно визначити, чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і її розмір внаслідок дій (бездіяльності) відповідача, а також співвіднести очікуваний результат від укладеного договору та фактичні обставини внаслідок неналежного його виконання.

Поряд із цим, колегія суддів відзначає, що право на звернення не є безумовною підставою для розірвання договору. Звертаючись із позовними вимогами щодо розірвання договору, на позивача покладається обов`язок зазначити, у чому вбачається істотність порушення умов спірного договору, шкода, яка завдана йому відповідачем.

Наведена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29.10.2019 у справі №911/2755/18.

Однак, позивачем не доведено, що внаслідок неукладення відповідачем-1 договору страхування Департамент було значною мірою позбавлено того, на що він розраховував при укладенні договору, а відтак, не доведено істотності допущеного порушення умов Договору. Наведені позивачем аргументи є недостатніми для застосування такої міри відповідальності як розірвання Договору позички, що є необхідним для задоволення позову.

Під час нового розгляду справи відповідач-2 у відзиві, що надійшов до Господарського суду міста Києва 10.11.2021 та додаткових поясненнях, що надійшли 12.01.2022, зазначав про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду щодо розірвання Договору з підстав порушення відповідачем-1 пункту 3.8. Договору.

Однак, згідно норм Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього.

Отже, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених Департаментом позовних вимог, наслідки спливу позовної давності не застосовуються.

Позовна вимога Департаменту про виселення відповідача-2 зі спірного приміщення, яка ґрунтувалася на нормі частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, є похідною від позовної вимоги про розірвання Договору, у задоволенні якої судом відмовлено, а тому теж задоволенню не підлягає.

За таких обставин, виходячи з усього вищевикладеного у сукупності, висновки місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог у даній справі колегія суддів вважає помилковими, а позовні вимоги Департаменту задоволенню не підлягають.

Усі інші доводи та міркування сторін по суті спору, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги Державної служби України з питань праці, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у даній справі таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; в разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Водночас, виходячи зі змісту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із скасуванням ухвалених судових рішень і передачею справи на новий розгляд розподіл судових витрат у справі, у тому числі й сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг судового збору, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанови має бути здійснено новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що за результатами нового апеляційного перегляду справи Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача-2 та прийняв рішення про відмову в задоволенні двох позовних вимог немайнового характеру, оскільки відповідач-2 згідно Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, судовий збір за подання в даній справі апеляційних скарг в загальній сумі (12 612,00 грн) та касаційної скарги (8 408,00 грн) у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з позивача в дохід Державного бюджету України.

Судовий збір за подання позовної заяви покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18749/20 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 10; ) в дохід Державного бюджету України 12 612 (дванадцять тисяч шістсот дванадцять) грн 00 коп судового збору за подання Державною службою України з питань праці апеляційних скарг та 8 408 (вісім тисяч чотириста вісім) грн 00 коп судового збору за подання Державною службою України з питань праці касаційної скарги.

Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва згідно вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/18749/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.10.2022.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка