ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2022 р. Справа№ 910/23042/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Руденко М.А.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Терещенко Р.А.;

відповідача - Лях К.М., Кулініч А.П.;

третьої особи - не з`явились;

прокурор Кузміна К.Г.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021

у справі №910/23042/16 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне підприємство "Донецька залізниця"

та за участю Прокуратури міста Києва

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" звернулося з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 942885,45 доларів США та 52621324,56 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитних договорів №№13.11-555, 13.11-556 та 13.11-557 від 07.11.2013, зобов`язання за якими перейшли до відповідача в порядку правонаступництва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 порушено провадження у справі №910/23042/16, призначено її до розгляду та залучено до участі у справі Державне підприємство "Донецька залізниця" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 зупинено провадження у справі №910/23042/16 до вирішення Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/2625/17.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 у складі колегії суддів: Андрієнко В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач), Мартюк А.І., Сітайло Л.Г. ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/23042/16 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29.01.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/23042/16 скасовано, справу передано на розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2018 у справі №910/23042/16 у зв`язку із набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 зупинено провадження у справі №910/23042/16 до розгляду пов`язаної справи №910/11455/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2021 поновлено провадження у справі №910/23042/16 та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 позов Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь позивача 192805,68 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.12.2016 складало 5033928,79 грн, 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 88725 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.12.2016 складало 2316505,05 грн, 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47656150,80 грн пені за порушення строків повернення кредитів та 3026758,17 грн пені за порушення строків сплати процентів, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 50682908,97 грн та 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитами, в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене без всебічного з`ясування всіх обставин справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги апелянт відмічає, що рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача 3 % річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів за користування кредитом є необґрунтованим, оскільки судом не наведено періоду нарахування та власного розрахунку, за якими присуджено до стягнення 3 % річних у розмірі 88382,77 доларів США.

Крім того, відповідач вказує, що місцевий господарський суд невірно застосував положення ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" якою встановлена заборона на нарахування банком пені за прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань з повернення кредитів та сплати процентів за кредитними договорами, та не врахував, що на час кредитування, до 21.10.2015, зобов`язаною особою за кредитними договорами було Державне підприємство "Донецька залізниця", яке здійснювало свою діяльність у пільговій для нарахування штрафних санкцій зоні та було звільнене від сплати цих санкцій. Заборона банку нараховувати пеню та/або штрафи розповсюджується і на правонаступника Акціонерне товариство "Українська залізниця" за зобов`язаннями Державного підприємства "Донецька залізниця" у відповідності до універсального правонаступництва, тому суд неправомірно поклав на правонаступника зобов`язання, від яких був звільнений попередник.

В процесі розгляду апеляційної скарги ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2021 замінено позивача з Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп".

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 змінено, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" 192805,68 доларів США 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 84472,50 доларів США 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47656150,80 грн пені за порушення строків повернення кредитів та 3026758,17 грн пені за порушення строків сплати процентів, 155025,00 грн витрат по сплаті судового збору, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з наведеною постановою Північного апеляційного господарського суду, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, згідно якої просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення пені у розмірі 50682908,97 грн.

Постановою Верховного Суду від 10.08.2022 постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №910/23042/16 скасовано в частині стягнення пені, а справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідно до положень ст. 316 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Отже, Північним апеляційним господарським судом в межах даного апеляційного перегляду розглядаються вимоги в частині стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" пені (за порушення строків повернення кредитів та строків сплати процентів).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2022 апеляційну скаргу у справі №910/23042/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Разом з цим, суддею Андрієнком В.В. заявлено самовідвід у розгляді даної справи на підставі ч. 3 ст. 36 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.08.2022 заяву про самовідвід у справі №910/23042/16 задоволено, матеріали справи передано для здійснення заміни відведеного судді відповідно до ст. 32 та 40 ГПК України.

Згідно з розпорядженням Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/2429/22 від 23.08.2022 та на підставі вищевказаної ухвали призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/23042/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.08.2022 справу №910/23042/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2022 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" у справі №910/23042/16 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та призначено до розгляду на 20.09.2022.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/2748/22 від 19.09.2022 у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/23042/16.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 апеляційну скаргу у справі №910/23042/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Руденко М.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 справу №910/23042/16 прийнято до провадження визначеним автоматизованою системою складом суду.

19.09.2022 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" надійшли письмові пояснення з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10.08.2022.

Згідно наданих пояснень позивач відмічає, що прострочення виконання основного зобов`язання за кредитними договорами допустило саме Акціонерне товариство "Українська залізниця", а не Державне підприємство "Донецька залізниця", тому з`ясування питання щодо здійснення Державним підприємством "Донецька залізниця" своєї господарської діяльності на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, визначених у затвердженому КМУ переліку, не має правового значення для визначення можливості/неможливості застосування до спірних взаємовідносин положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Також позивач зауважує, що відповідно до п. 5.4 ст. 5 кредитних договорів строк виконання основного зобов`язання настав 03.06.2016, а тому, враховуючи, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником Державного підприємства "Донецька залізниця" з 21.10.2015, саме на Акціонерне товариство "Українська залізниця", а не на Державне підприємство "Донецька залізниця", було покладено обов`язок виконати таке зобов`язання з повернення тіла кредитів та сплати інших платежів.

Крім того Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" вказує, що позивач не міг отримати від Державного підприємства "Донецька залізниця" право бути звільненим від відповідальності за невиконання основного зобов`язання за кредитними договорами на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки на момент правонаступництва не існувало затвердженого КМУ переліку населених пунктів, де проводилася (проводиться) антитерористична операція.

Насамкінець позивач стверджує, що положення ст. 2 зазначеного Закону можуть бути застосовані виключно до пені, нарахованої на основне зобов`язання (тіло позики/кредиту), що виключає можливість її застосування до пені нарахованої на інші зобов`язання, зокрема, до пені нарахованої на проценти за користування кредитом. В підтвердження своїх доводів посилається на постанову Верховного Суду від 10.12.2020 у справі №910/3262/16.

20.09.2022 відповідач подав до суду апеляційної інстанції заяву про поворот виконання рішення, згідно якої просить в поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 50682908,97 грн.

В судовому засіданні 20.09.2022 у розгляді справи №910/23042/16 оголошено перерву до 27.09.2022.

26.09.2022 до суду надійшла заява відповідача про поворот виконання рішення, згідно якої останній просить в поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 50837933,97 грн.

27.09.2022 позивач подав до суду додаткові пояснення з урахуванням пояснень Акціонерного товариства "Українська залізниця" (поданих 20.09.2022), згідно яких просив залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача в частині стягнення пені, рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Також 27.09.2022 позивачем подано заперечення проти заяви Акціонерного товариства "Українська залізниця" про поворот виконання рішення, згідно яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" просить суд відмовити у її задоволенні.

Крім того, 27.09.2022 позивачем подано клопотання про витребування доказів, згідно якого останній просить суд витребувати у Державного підприємства "Донецька залізниця" належним чином засвідчену копію фінансової звітності за 2016 рік та у Державної адміністрації залізничного транспорту України належним чином засвідчену копію наказу №512-Ц/од від 30.11.2015.

27.09.2022 до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» надійшла заява про вступ у справу №910/23042/16 третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

В обґрунтування поданої заяви Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» зауважує, що саме банк був кредитором відповідача за кредитними договорами та здійснював нарахування кредитної заборгованості, в тому числі пені, яку було передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" за правочином (відступлення прав вимоги). А отже, виходячи з того, що при апеляційному перегляді досліджується питання щодо правонаступництва зобов`язань Акціонерного товариства "Українська залізниця" стосовно нарахованої банком пені та правомірності прав вимоги в частині такої пені, Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» вказує на наявність юридичної заінтересованості при розгляді даної справи.

У судовому засіданні 27.09.2022 судом досліджено клопотання про залучення Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача.

Заслухавши позиції представників учасників справи та проаналізувавши приписи чинного процесуального законодавства, суд приходить до висновку стосовно відмови у задоволенні вказаної заяви, з огляду на наступне.

З матеріалів справи слідує, що 21.10.2021 до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" надійшли заяви про заміну позивача у справі №910/23042/16 Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп". В обґрунтування поданих заяв заявники зазначили, що 19.10.2021 між Акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" було укладено договір про відступлення прав вимоги №1563/61.1.

Північний апеляційний господарський суд встановивши, що у даній справі первісним кредитором заявлені вимоги про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" по кредитних договорах №13.11-555, №3.11-556, №13.11-557 від 07.11.2013 - 942885,45 дол. США та 52621324,56 грн, права вимоги за якими перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" за договором про відступлення прав вимоги №1563/61.1 від 19.10.2021, ухвалою від 09.12.2021 постановив замінити позивача у справі №910/23042/16 Акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп".

Тобто, з 09.12.2021 позивачем у даній справі є правонаступник банку -Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп".

Колегія суддів відмічає, що правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи (праводавця) до іншої (правонаступника) в порядку похідного правонабуття. Перехід суб`єктивних прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого відбувається через набуття суб`єктивного права та/чи суб`єктивного обов`язку однією особою і, відповідно, їх втрату іншою. А відтак, беручи до уваги, що договір про відступлення прав вимоги №1563/61.1 від 19.10.2021 в силу положень ст. 204 ЦК України є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, а всі права Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" щодо спірних кредитних договорів перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп", рішення у даній справі не може вплинути на права або обов`язки банку, у зв`язку з чим відсутні підстави для залучення Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до участі у розгляді даної справи.

Розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, з урахуванням наведених позицій сторін, колегія суддів залишила його без задоволення, враховуючи слідуюче.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи, серед іншого, мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, сторони мають обов`язок добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно до ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи, зокрема, зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За загальними правилами подання доказів, встановленими у ст. 80 ГПК України, позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2); якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 4); докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8).

Відповідно до ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в ч.ч. 2, 3 ст. 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Статтею 263 ГПК України визначено яка інформація має бути зазначена у відзиві на апеляційну скаргу, згідно п.п. 3, 4 ч. 2 якої відзив на апеляційну скаргу має містити: обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги; у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу.

Частиною третьою статті 269 ГПК України унормовано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За наведеного, клопотання про витребування доказів має бути подано стороною одночасно з поданням відзиву на апеляційну скарг, а неможливість його подання у цей строк повинна бути письмово доведена до суду та належним чином обґрунтована.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється суть чіткого встановлення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Тобто, право на поновлення строку реалізується з урахуванням конкретних обставин, яким суд має надати правову оцінку і які сторона повинна обґрунтувати.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Як слідує з клопотання позивача про витребування доказів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" просить суд витребувати у Державного підприємства "Донецька залізниця" належним чином засвідчену копію фінансової звітності за 2016 рік та у Державної адміністрації залізничного транспорту України належним чином засвідчену копію наказу №512-Ц/од від 30.11.2015. Наводячи причини неможливості подання вказаного клопотання разом з відзивом на апеляційну скаргу, позивач зазначає, що необхідність витребування доказів з`явилась лише після прийняття Верховним Судом постанови від 10.08.2022.

Колегія суддів зауважує, що в апеляційній скарзі Акціонерного товариства "Українська залізниця" (поданої до суду 11.10.2021) порушено питання щодо неправомірності стягнення з відповідача пені в контексті застосування до вказаних вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на проведення антитерористичної операції». При цьому представник позивача брав участь в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції та був присутній в судовому засіданні касаційного суду 10.08.2022, 19.09.2022 позивач подав до суду апеляційної інстанції письмові пояснення з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10.08.2022. А відтак, позивачу були відомі обставини стосовно заперечень відповідача з приводу правомірності нарахування пені, мотиви поданої апеляційної (касаційної) скарги та відповідно, Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" мало можливість заявити клопотання про витребування доказів одночасно з поданням письмових пояснень до суду апеляційної інстанції (19.09.2022), тоді як відповідне клопотання було подано скаржником лише 27.09.2022.

За таких обставин, враховуючи приписи ч. 3 ст. 269 ГПК України та недоведеність причин, що об`єктивно не залежали від позивача та позбавили його можливості дотриматись строків, передбачених процесуальним законодавством, колегія суддів залишає без розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" про витребування доказів з огляду на порушення заявником вимог ч. 2 ст. 80, ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 169 ГПК України. Наведені скаржником обставини не є винятковим випадком та не доводять суду наявності причин, що об`єктивно не залежали від волі позивача подати вказане клопотання в передбачені процесуальним законом строки.

Після розгляду вищевказаних клопотань представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" заявлено відвід колегії суддів у складі: Шапрана В.В. (головуючий суддя), Буравльова С.І., Руденко М.А. від розгляду справи №910/23042/16.

Відвід мотивовано наявністю сумнівів у неупередженості суддів Шапрана В.В., Буравльова С.І., Руденко М.А. під час розгляду даної справи, на що, за твердженнями позивача, вказують наступні обставини: долучення судом до матеріалів справи 20.09.2022 письмових пояснень відповідача, які подані без надання доказів їх відправки іншим сторонам; відмова у задоволенні клопотання про витребування доказів та заяви про залучення третьої особи. Тому, позивач зазначив, що дана колегія суддів підлягає відводу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 35 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 було визнано необґрунтованим заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" відвід колегії суддів у складі: Шапрана В.В. (головуючий суддя), Буравльова С.І., Руденко М.А. у справі №910/23042/16 та відмовлено у задоволенні заяви про відвід колегії суддів.

Після розгляду вищевказаних клопотань суд продовжив розгляд апеляційної скарги по суті.

Присутні представники сторін надали пояснення по суті спору. Представники скаржника підтримали вимоги апеляційної скарги, вказували на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", просили задовольнити заяву про поворот виконання рішення суду. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги стверджуючи при цьому, що ані відповідач, ані третя особа не довели факт здійснення останнім своєї господарської діяльності на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, що в свою чергу виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", заперечував проти здійснення повороту виконання рішення суду. Прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, вказавши на неправомірне нарахування банком пені за спірними кредитними договорами.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, врахувавши вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду від 10.08.2022, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2013 між Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" (кредитор) та Державним підприємством "Донецька залізниця" (позичальник) було укладено кредитні договори: №13.11-555, №13.11-556 та №13.11-557, згідно з якими Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з щоденним лімітом кредитування в сумі 6255473,54 доларів США, а позичальник - повернути кредит не пізніше 04.11.2016 та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11 % річних.

На виконання умов вказаних кредитних договорів Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 18766420,60 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитними договорами, Банк на підставі ст. 5 договорів звернувся до Акціонерного товариства "Українська залізниця", як правонаступника позичальника, з вимогами про дострокове повернення кредитних коштів.

Вказані обставини встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 28.08.2020 у справі №910/11455/16 за позовом Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до Акціонерного товариства "Українська залізниця", за участю Прокуратури міста Києва та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне підприємство "Донецька залізниця" про стягнення заборгованості, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020, та набрало законної сили.

Рішенням суду у вказаній справі встановлено, що виходячи з умов договорів №13.11-555, №13.11-556 та №13.11-557 від 07.11.2013 та вимог чинного законодавства, строк повернення кредитних коштів в сумі 18766420,62 доларів США та сплати процентів за користування кредитом в сумі 3222040,97 доларів США, які нараховані банком до 03.06.2016, настав.

Позов Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 18766420,62 доларів США та процентів за користування кредитом в сумі 3222040, 97 доларів США судом визнано обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Також у справі №910/11455/16 досліджено питання правонаступництва відповідача за спірними договорами та з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 16.06.2020 по справі №910/5953/17, суди дійшли висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог саме до відповідача як правонаступника Державного підприємства "Донецька залізниця".

Посилаючись на ту обставину, що кредитні кошти були повернуті Банку лише 07.10.2016, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця":

- 653697,00 доларів США заборгованості зі сплати процентів, (що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 14.12.2016 становить 17067257,31 грн);

- 47656150,80 грн пені за прострочення строків повернення кредитних коштів;

- 4965173,76 грн пені за прострочення строків сплати процентів за користування кредитними коштами;

- 192805,68 доларів США, (що згідно офіційного курсу НБУ станом на 14.12.2016 становить 5033928,79 грн) - 3 % річних за прострочення повернення кредитних коштів;

- 96382,77 доларів США, (що згідно офіційного курсу НБУ станом на 14.12.2016 становить 2 516 440,39 грн) - 3 % річних за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідач заперечував проти позовних вимог, вказував на те, що вимоги щодо стягнення пені, нарахованої банком по кредитних договорах укладених з Державним підприємством «Донецька залізниця», яке є позичальником і користувачем кредитних коштів і яке здійснювало свою діяльність (розташоване) на території, яка визначена як зона АТО, підлягають залишенню без задоволення на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з Акціонерного товариства "Українська залізниця" пеню за прострочення строків повернення кредитних коштів у розмірі 47656150,80 грн та пеню за прострочення строків сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3026758,17 грн (нараховані по 03.06.2016) суди при попередньому розгляді справи зазначили, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, тому дійшли висновку, що порушення позичальником умов кредитних договорів щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.

При цьому суди відхили посилання відповідача на ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" з огляду на те, що на момент пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення кредитів та у момент виникнення прострочення стягнення за такими кредитами всі права та обов`язки за кредитними договорами перейшли в порядку універсального правонаступництва до Акціонерного товариства "Українська залізниця", яке зареєстроване в місті Києві, та не провадило свою господарську діяльність на території населених пунктів, віднесених Кабінетом Міністрів України до зони проведення АТО. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що заборона нарахування кредитором пені та/або штрафів із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики позичальникам, які провадять (провадили) господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції, розповсюджується виключно на основну суму заборгованості за кредитними договорами та договорами позики.

Разом з тим Верховний Суд у постанові від 10.08.2022 визнав такі висновки передчасними та передаючи справу на новий розгляд вказав, що для висновку про можливість/неможливість застосування ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" суд має з`ясувати чи проводило Державне підприємство "Донецька залізниця" свою господарську діяльність на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку. Якщо судом буде встановлено, що позичальник - Державне підприємство "Донецька залізниця" здійснювало свою господарську діяльність на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, і відповідно, до нього мали застосовуватися положення ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" щодо заборони нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами, суду, з урахуванням положень вищезазначеної статті слід визначити чи не отримав правонаступник - Акціонерне товариство "Українська залізниця" більше зобов`язань, ніж мав його попередник - Державне підприємство "Донецька залізниця".

Зважаючи на те, що вказівки, які містяться у постанові касаційної інстанції є обов`язковими, при даному апеляційному розгляді суд з`ясовує питання чи здійснювало Державне підприємство "Донецька залізниця" свою господарську діяльність на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку та відповідно, наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції".

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ст. ст. 525, 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. За приписами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом ч. 1 ст. 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Згідно п. 12.1 кредитних договорів за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань позичальником за цими договорами, банк має право вимагати сплати позичальником пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який стягується пеня, від простроченої суми за кожний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконання боргового зобов`язання за весь час прострочення.

Таким чином, умовами кредитних договорів передбачена можливість нарахування банком пені на основну суму заборгованості та проценти за договором.

Статті 617 ЦК України та 218 ГК України передбачають звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо воно сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04. 2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.

З метою забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення запроваджені тимчасові заходи, які регулюються Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669-VII).

Законом №1669-VII визначений період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності зазначеним Указом Президента України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014.

Згідно ст. 2 Закону №1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 з населених пунктів визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де провадилась антитерористична операція.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1669-VII вбачається, що цей Закон набирає чинності з дня наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім п. 4 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

З аналізу зазначених норм слідує, що нарахування пені банками та іншими фінансовими установами забороняється у двох випадках: віднесення відповідних населених пунктів до переліку, де проводилась антитерористична операція та у разі якщо юридичні особи проводять або проводили господарську діяльність на такій території.

Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30.10.2014 був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція до якого включено м. Донецьк, де проводило свою господарську діяльність Державне підприємство «Донецька залізниця», що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

05.11.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято нове розпорядження №1079-р, яким зупинено дію розпорядження КМУ від 30.10.2014 №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Одночасно, керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України виданий наказ від 07.10.2014 №33/6/а "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення", відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 07.04.2014 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція включає комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Райони проведення антитерористичної операції визначаються у тому числі керівництвом антитерористичної операції.

Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07.04.2014 визначено компетентним органом у сфері боротьби з терроризмом, у зв`язку з чим є неспроможними доводи позивача стосовно того, що на момент правонаступництва (21.10.2015) не існувало затвердженого переліку населених пунктів, де проводилась антитерористична операція, та відповідно, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 2 Закону №1669-VII. В даному випадку суд керується принципом розумності та справедливості, що в контексті розглядуваної справи та загальновідомого факту про проведення антитерористичної операції, зокрема на території м. Донецьк дає суду підстави застосувати до спірних правовідносин положення ст. 2 Закону №1669-VII, адже той факт, що м. Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких проводилася антитерористична операція жодних сумнівів не визиває та зволікання Кабінету Міністрів України із виконанням покладеного на нього Законом обов`язку із нормативного визначення та затвердження згаданого Переліку не може бути підставою для позбавлення судом відповідача гарантій, передбачених цим Законом, що з огляду на приписи ч. 7 ст. 4 ГПК України могло б бути кваліфіковано Європейським судом з прав людини, як порушення права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

До того ж, слід наголосити, що 02.12.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України".

Пунктом 1 та 3 вказаного розпорядження затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком до якого, зокрема внесено і м. Донецьк, та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №1079 "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України" від 30.10.2014 №1053.

Указом Президента України №116/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30.04.2018 «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях» введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30.04.2018 «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях».

При цьому у назві Указу №116/2018 не йдеться про завершення АТО, а його текст не оприлюднений. Органи судової влади не отримували копії частини Указу з позначкою "для службового користування", а тому даний Указ не може вважатися оприлюдненим з огляду на вимоги п. 7 Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10 червня 1997 року за №503/97 (із змінами та доповненнями).

Виходячи з назви самого рішення РНБО слідує, що антитерористична операція на території Донецької та Луганської областей лише змінила свій формат.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки на теперішній день Президентом України Указ саме про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території Донецької та Луганської областей не прийнятий, таким чином вважати, що антитерористична операція на вказаних територіях припинена, виходячи з Указу №116/2018, неможливо. А тому у суду відсутні підстави вважати, що Закон №1669-VII втратив чинність, оскільки ним прямо визначено, що він втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції та його дія поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Як було встановлено, позичальником за кредитними договорами від 07.11.2013 №13.11-555, №13.11-556 та №13.11-557 була юридична особа - Державне підприємство "Донецька залізниця", яка зареєстрована у населеному пункті, на території якого здійснювалася антитерористична операція, а саме у місті Донецьку.

Згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та статутом, затвердженим постановою КМУ №735 від 02.09.2015, Акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких Державне підприємство "Донецька залізниця".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №910/5953/17 дійшла висновку, що у процедурі реорганізації підприємств залізничного транспорту у формі злиття відбулось універсальне правонаступництво, а все майно, права та обов`язки державних підприємств, які припиняються, в тому числі Державного підприємства "Донецька залізниця", переходять до правонаступника - Акціонерного товариства "Українська залізниця" в порядку універсального правонаступництва.

При цьому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником Державного підприємства "Донецька залізниця" з дати державної реєстрації відповідача - з 21.10.2015.

Отже, Акціонерне товариство "Українська залізниця" є правонаступником Державного підприємства "Донецька залізниця", яке проводило свою діяльність на території Донецької області, тобто на території проведення антитерористичної операції.

Враховуючи те, що на час кредитування та до 21.10.2015 зобов`язаною особою за кредитними договорами було Державне підприємство "Донецька залізниця", яке здійснювала свою діяльність у пільговій для нарахування штрафних санкцій зоні, та було звільнено від сплати цих санкцій, суд вважає неправомірним покладати на правонаступника зобов`язання, від яких звільнений попередник, окільки за змістом ст. 107 ЦК України правонаступник позичальника за кредитними договорами не може отримати більше зобов`язань, ніж мав його попередник.

Якщо вважати, що зобов`язання Державного підприємства "Донецька залізниця" не перейшли до Акціонерного товариства «Укрзалізниця», то введення мораторію позбавлене юридичного змісту.

Окрім того суд зауважує, що правонаступництво зумовлює перехід прав та обов`язків однієї юридичної особи до іншої, при цьому не змінює факту того, що господарська діяльність як попередника, так і правонаступника здійснювалися/здійснюються на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Так, у ст. 1 Закону України «Про залізничний транспорт» зазначено, що залізничний транспорт - виробничо-технологічний комплекс підприємств залізничного транспорту, призначений для забезпечення потреб суспільного виробництва і населення країни в перевезеннях у внутрішньому і міжнародному сполученнях та надання інших транспортних послуг усім споживачам без обмежень за ознаками форми власності та видів діяльності тощо.

Залізничний транспорт є однією з важливих базових галузей економіки України, забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв`язки і потреби населення у перевезеннях. Діяльність залізничного транспорту як частини єдиної транспортної системи країни сприяє нормальному функціонуванню всіх галузей суспільного виробництва, соціальному і економічному розвитку та зміцненню обороноздатності держави, міжнародному співробітництву України.

Підприємства залізничного транспорту у взаємодії з іншими видами транспорту повинні своєчасно і якісно здійснювати перевезення пасажирів і вантажів, забезпечувати безпеку руху, розвивати сферу транспортного обслуговування народного господарства та населення (ст. 2 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Згідно ч. 6 ст. 4 вказаного Закону управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях здійснюється централізовано і належить до виключної компетенції Акціонерного товариства "Українська залізниця".

У свою чергу, відповідно до положень Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» Акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які організовуються шляхом злиття.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Акціонерним товариством "Українська залізниця", з метою виконання покладених на нього завдань та функцій, задля забезпечення здійснення своєї господарської діяльності на всій території України було створено ряд відокремлених підрозділів, серед яких, зокрема, Регіональна філія «Донецька залізниця» Акціонерного товариства "Українська залізниця" з місцезнаходженням Донецька обл., м. Лиман, вул. Привокзальна, буд. 22, що наразі залишається територією проведення антитерористичної операції.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених положень чинного законодавства дає підстави стверджувати, що Акціонерне товариство "Українська залізниця", як юридична особа, що утворена для управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях, відповідно до передбачених засад здійснення діяльності залізничного транспорту, як єдиного виробничо-технічного комплексу, забезпечує здійснення своєї діяльності на всій території України та за її межами, у тому числі на території проведення антитерористичної операції.

Відмовляючи у застосуванні до спірних правовідносин положень ст. 2 Закону №1669-VII місцевий господарський суд вказував на те, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" зареєстровано в м. Києві, яке не віднесено до переліку населених пунктів, визначених Кабінетом Міністрів України, де проводилася антитерористична організація, а виконання кредитного договору не потребує вчинення дій відповідачем у зоні проведення антитерористичної операції. Однак суд апеляційної інстанції не погоджується з даними висновками суду першої інстанції та вважає, що вони зроблені при невірному застосуванні норм матеріального права, з огляду на наступне.

Положення ст. 2 Закону №1669-VII передбачають, що однією з обов`язкових умов застосування зазначеного мораторію на нарахування пені та штрафних санкцій є те, що юридична особа проводить (проводила) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Тобто, положеннями Закону №1669-VII не передбачено обов`язкового постійного здійснення господарської діяльності на території проведення антитерористичної операції, як умови звільнення він нарахування штрафних санкцій, тоді як достатньо факту реєстрації та здійснення господарської діяльності на відповідній території у період з 14 квітня 2014 року.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, Державне підприємство "Донецька залізниця" до 21.10.2015 знаходилось та проводило господарську діяльність в м. Донецьк. З 21.10.2015 господарську діяльність щодо перевезення вантажів та пасажирів у визначеному регіоні здійснює Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Відповідно до чинного законодавства м. Донецьк включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Таким чином, враховуючи вказані норми закону, зважаючи на те, що заборгованість щодо спірної пені виникла після 14.04.2014, місцем проведення господарської діяльності Державного підприємства "Донецька залізниця" була територія проведення антитерористичної операції, яка наразі не зупинена, Державне підприємство "Донецька залізниця" набуло права бути звільненим від нарахування пені та штрафних санкцій за заборгованістю із зобов`язань за кредитними договорами з 14.04.2014.

За наведеного, оскільки Державне підприємство "Донецька залізниця" на момент проведення реорганізації та настання універсального правонаступництва Акціонерного товариства "Українська залізниця" мало право бути звільненим від нарахування пені та штрафних санкцій по кредитним договорам, то відповідно, до вимог цивільного законодавства таке право перейшло до правонаступника при передачі всієї сукупності прав та обов`язків Державного підприємства "Донецька залізниця". При цьому, реєстрація Акціонерного товариства "Українська залізниця" в м. Києві, не спростовує того факту, що Державне підприємство "Донецька залізниця" здійснювало господарську діяльність (яка наразі здіснюється Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональна філія «Донецька залізниця») на території проведення антитерористичної операції.

Листом від 27.10.2014 №18-112/64138 Національний банк України повідомив усім банкам про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та вказав на те, що невиконання законних вимог є підставою для застосування до порушників адекватних заходів впливу.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією та Законами України.

Закріплене в ст. 2 Закону №1669-VII право суб`єкта господарювання не може бути ілюзорним та носити декларативний характер.

У розумінні положень ст. 58 Конституції України приписи ст. 2 Закону №1669-VII відносно заборони нарахування пені з 14.04.2014 мають ретроспективну дію для розглядуваних правовідносин та не містять жодних виключень щодо їх незастосування.

Отже, з урахуванням визначеної компетентним органом території проведення антитерористичної операції та терміну її проведення, положення статті 2 Закону №1669-VII щодо введення мораторію на нарахування пені та штрафу підлягають застосуванню до спірних правовідносин. А відтак, у позивача були відсутні підстави для нарахування та включення до складу заборгованості позичальника у цій справі пені за прострочення строків повернення кредитних коштів у розмірі 47656150,80 грн за період з 13.06.2016 по 06.10.2016.

Враховуючи вищенаведене, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" в частині стягнення пені за порушення строку повернення кредитів за період з 13.06.2016 по 06.10.2016 у розмірі 47656150,80 грн.

Окрім того, виходячи із загальних засад ст. 1054 ЦК України, якою передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику, а останній зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою сплата процентів є складовою основного зобов`язання за кредитним договором, а відтак мораторій на нарахування пені, передбачений Законом №1669-VII, застосовується і до вимог про стягнення пені нарахованої на несвоєчасну сплату процентів. Аналогічна правова позиція щодо розповсюдження дії Закону №1669-VII, як до пені нарахованої за прострочку сплати основної суми кредиту так і до пені за прострочку сплати процентів, наведена в постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №905/1585/15, від 04.09.2018 у справі №905/2424/17, від 27.08.2019 у справі №905/2746/16, від 12.11.2019 у справі №905/86/15, від 24.09.2020 у справі №905/2852/16,

Таким чином нарахування банком пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитами в сумі 4965173,76 грн за період з 13.06.2016 по 06.10.2016, суперечить приписам ст. 2 Закону №1669-VII, у зв`язку з чим дана вимога також не підлягає задоволенню.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання позивача, в підтвердження доводів щодо неможливості застосування положень ст. 2 Закону №1669-VII до пені нарахованої на проценти за користування кредитом, на постанову Верховного Суду від 10.12.2020 у справі №910/3262/16.

Так, у наведеній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що дія Закону №1669-VII поширюється лише на нарахування штрафних санкцій на основну суму заборгованості за кредитними договорами та не застосовується до пені нарахованої за несвоєчасне повернення процентів. Разом з цим постанова Верховного Суду від 10.12.2020 у справі №910/3262/16 містить висновок, який суперечить раніше висловленому Верховним Судом (наведеному у низці постанов зазначених вище по тексту), а ухвалюючи цю постанову Верховний Суд не повідомив про відступ від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах. А тому, зважаючи на відсутність інформації про відступ Верховного Суду від раніше сформованої позиції щодо розповсюдження дії Закону №1669-VII, як на пеню нараховану за прострочку сплати основної суми кредиту так і на пеню за прострочку сплати процентів, суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати правову позицію, що наведена у більшості постанов Верховного Суду.

За наведеного твердження позивача про відсутність підстав для застосування до відповідача положень ст. 2 Закону №1669-VII є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

З огляду на встановлені обставини та наявні у справі докази, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосував зазначені вище положення Закону №1669-VII, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за порушення строку повернення кредитних коштів у розмірі 4965173,76 грн та часткове задоволення вимог про стягнення пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитами (у зв`язку з їх нарахуванням поза межами встановленого кредитними договорами строку кредитування, після 03.06.2016) у розмірі 3026758,17 грн.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як передбачено п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги неправильне застосування судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені (за порушення строків повернення суми кредитів та за порушення строків сплати процентів за користування кредитом). А отже, вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягають частковому задоволенню.

Вирішення заяви про поворот виконання рішення.

Як було зазначено вище, 26.09.2022 Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало до суду апеляційної інстанції заяву про поворот виконання судового рішення, згідно якого просило в порядку повороту виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у даній справі стягнути з позивача 50837933,97 грн.

В обгрунтування поданої заяви відповідач зазначив про те, що 22.02.2022 Акціонерним товариством «Ощадбанк» виконано/проведено платіжну вимогу №68709373/1 від 21.01.2021 шляхом списання 55922129,22 грн з рахунку з Акціонерного товариства «Українська залізниця» з призначенням платежу: стягнення коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" згідно з наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2021 №910/23042/16; виконавчий збір, згідно постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.02.2020 №68709373, витрати виконавчого провадження, згідно постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.02.2022 №68709373.

Розглянувши матеріали заяви відповідача про поворот виконання судового рішення, суд вважає, що вказана заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Згідно ч. 1 ст. 333 ГПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 №13-рп/2011, поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Частинами 5, 6 статті 333 ГПК України унормовано, що питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

З аналізу норм процесуального права щодо повороту виконання рішення суду слідує, що поворот виконання рішення може бути застосовано належним судом якщо буде встановлено, що рішення суду було виконано до його скасування.

Згідно матеріалів справи, на виконання рішення Господарського суд міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 (яке змінено постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022) місцевим господарським судом видано наказ №910/23042/16 від 10.02.2022.

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. від 17.02.2022 відкрито виконавче провадження №68709373 з примусового виконання наказу №910/23042/16 від 10.02.2022 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" 192805,68 доларів США 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 84472,50 доларів США 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47656150,80 грн пені за порушення строків повернення кредитів, 3026758,17 грн пені за порушення строків сплати процентів, 155025,00 грн витрат по сплаті судового збору. Також зазначеною постановою встановлено розмір виконавчого збору у сумі 27727,82 дол. США.

Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.02.2020 №68709373 визначено для боржника витрати виконавчого провадження у розмірі 401,85 грн.

21.02.2022 Акціонерне товариство «Українська залізниця» надало Акціонерному товариству «Ощадбанк» платіжну вимогу №68709373/1 на переказ 55922129,22 грн на рахунок Міністерства юстиції України, призначення платежу: стягнення коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" згідно наказу Господарського суд міста Києва від 10.02.2022 №910/23042/16; виконавчий збір; витрати виконавчого провадження.

22.02.2022 Акціонерним товариством «Ощадбанк» виконано/проведено платіжну вимогу №68709373/1 від 21.02.2022 шляхом списання 55922129,22 грн з рахунку НОМЕР_1 , що належить Акціонерному товариству «Українська залізниця».

З урахуванням того, що за наслідками розгляду апеляційної скарги скасовується рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 50682908,97 грн, враховуючи, що наданими відповідачем документами (платіжна вимога №68709373/1 від 21.02.2022, яка виконана банком 22.02.2022) підтверджується стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" вказаної суми та беручи до уваги, що поворот виконання рішення є гарантією відновлення прав учасників процесу, Північний апеляційний господарський суд визнає обґрунтованою заяву Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поворот виконання рішення в розмірі 50682908,97 грн та вважає за можливе здійснити поворот виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 у справі №910/23042/16 в частині скасованих апеляційним судом позовних вимог.

Разом з тим, заява Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поворот виконання рішення суду в частині стягнення на його користь виконавчого збору у розмірі 27727,82 дол. США та витрат виконавчого провадження в розмірі 401,85 грн задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Поворот виконання рішення суду, як спосіб захисту майнових прав боржника (відповідача), передбачає повернення йому стягувачем (позивачем) лише тих грошових коштів, які були ним безпосередньо одержані за скасованим в подальшому рішенням суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» відноситься до коштів виконавчого провадження (п. 1 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження»).

Питання про стягнення з боржника виконавчого збору вирішується відповідною постановою державного виконавця (ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»), а не рішенням суду.

Таким чином, стягнутий в процесі виконання рішення суду виконавчий збір не є тими грошовими коштами, які були стягнуті з боржника за рішенням суду, скасованим за наслідками апеляційного перегляду, а є коштами виконавчого провадження, які не підлягають поверненню в порядку повороту виконання рішення суду.

Крім того, згідно п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» до коштів виконавчого провадження належать стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження.

За змістом ч. 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до п. 2 розділу VІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (з наступними змінами), витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору; стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження. Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Судом встановлено, що постановами державного виконавця від 17.02.2022 визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 401,85 грн та розмір виконавчого збору у сумі 27727,82 дол. США.

Згідно призначення платежу зазначеного у платіжній вимозі №68709373/1 від 21.02.2022 вказані вище розміри коштів виконавчого провадження були стягнуті з боржника Акціонерного товариства «Українська залізниця». Проте, оскільки стягнення зазначених грошових коштів здійснювалось не на підставі рішення суду, а згідно винесених державним виконавцем постанов, вони не підлягають поверненню відповідачу в порядку ст. 333 ГПК України, так як вони не були грошовими коштами, отриманими стягувачем на виконання рішення Господарського суд міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16, в подальшому скасованого судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно положень ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Враховуючи викладене, питання про повернення Акціонерному товариству «Українська залізниця» стягнутого з нього під час виконання рішення Господарського суд міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 виконавчого збору підлягає вирішенню державним виконавцем в порядку ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на винесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п. 5 ч. 1 ст. 39 цього Закону.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 14 ст. 129 ГПК України у разі, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зроблено висновок, що: «У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Відтак, у даному випадку, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи №910/23042/16 у суді касаційної інстанції, здійснюється Північним апеляційним господарським судом, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у даній справі покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Як було зазначено, звертаючись у грудні 2016 року до місцевого господарського суду з даним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" просило суд стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" 77238951,05 грн заборгованості за кредитними договорами, з яких: 17067257,31 грн - заборгованості за процентами за користування кредитами, 5033928,79 грн - 3% річних у зв`язку з несвоєчасним поверненням кредитів, 2516440,39 грн - 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів, 47656150,80 грн - пені за порушення строків повернення суми кредитів, 4965173,76 грн - пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено у Законі України "Про судовий збір".

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на час звернення з позовною заявою) визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 наведеної норми (в редакції чинній на час звернення з позовною заявою) встановлені розміри ставок судового збору, зокрема, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Законом України від 25.12.15 №928-VIII «Про Державний бюджет на 2016 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати у 2016 році - 1378,00 грн (станом на 1 січня 2016 року).

Враховуючи ціну позову, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання даної позовної заяви становив 206700,00 грн (150*1378).

За результатами розгляду справи місцевим господарським судом, з урахуванням постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 та даної постанови, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" задоволено частково на суму 7239406,09 грн (5033928,79 грн - 3% річних у зв`язку з несвоєчасним поверненням кредитів та 2205477,30 грн - 3% річних у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів). Відтак, в силу положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 19367,79 грн (відповідно до пропорції, розмір задоволених позовних вимог становить 9,37%).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було змінено/частково скасовано судом апеляційної інстанції, з метою недопущення неясності судового акту, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у даній справі в частині розподілу судових витрат.

Розподіл судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до пп. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній станом на час звернення з апеляційною скаргою) за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду, апеляційних скарг у справі про банкрутство, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 4 статті 6 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній станом на час звернення з апеляційною скаргою) передбачено, що якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Звертаючись до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою скаржник просив суд скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення пені у розмірі 50682908,97 грн та 3% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитами у розмірі 2316505,05 грн, що разом становить 52999414,02 грн.

З огляду на вищевикладені приписи Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, яка повинна бути сплачена заявником за подання даної апеляційної скарги становить 310050,00 грн (206700*150%).

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звертаючись до суду апеляційної інстанції сплатило судовий збір у меншому розмірі, ніж потрібно, а саме у сумі 232955,49 грн (згідно платіжного доручення №3975045 від 13.08.2021, а.с. 159, т. 6). Отже, за результатами розгляду справи слід здійснити доплату судового збору за подання даної апеляційної скарги у розмірі 77094,51 грн.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, з позивача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 297151,92 грн (відповідно до пропорції, розмір задоволених апеляційних вимог становить 4,16%). При цьому, беручи до увагу недоплату відповідачем судового збору за звернення з апеляційною скаргою, з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір у розмірі 220057,41 грн, а 77094,51 грн стягнути в дохід Державного бюджету України. Судовий збір сплачений відповідачем за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 12898,08 грн покладається на відповідача.

Розподіл судового збору за подання касаційної скарги.

Відповідно до пп. 5 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній станом на час звернення з касаційною скаргою) за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду, касаційних скарг у справі про банкрутство, судовий збір справляється у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Звертаючись до суду касаційної інстанції скаржник просив суд скасувати рішення господарського суду першої інстанції, змінене постановою апеляційної інстанції, в частині стягнення пені у розмірі 50682908,97 грн.

З огляду на вищевикладені приписи Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, яка повинна бути сплачена заявником за подання касаційної скарги становила 413400,00 грн (206700*200%).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звертаючись до суду касаційної інстанції сплатило судовий збір у меншому розмірі, ніж потрібно, а саме у сумі 310606,00 грн (згідно платіжного доручення №4488142 від 02.02.2020, а.с. 17, т. 9). Отже, за результатами розгляду справи слід здійснити доплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 102794,00 грн.

Враховуючи положення ст. 129 ГПК України та беручи до уваги задоволення касаційної скарги в частині стягнення пені, з позивача слід стягнути судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 413400,00 грн. При цьому, беручи до увагу недоплату відповідачем судового збору за звернення з касаційною скаргою, з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір у розмірі 310606,00 грн, а 102794,00 грн стягнути в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 скасувати в частині стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення.

3. Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" щодо стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" 47656150,80 грн пені за порушення строків повернення суми кредитів та 4965173,76 грн пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

4. Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 в частині розподілу судових витрат, виклавши його в наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, Єжи Гедройца, 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" (01042, м. Київ, вул. Філатова Академіка, буд. 1/22, офіс 11, ) 19367 (дев`ятнадцять тисяч триста шістдесят сім) грн 79 коп. витрат по сплаті судового збору».

5. Заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" про поворот виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022, виданого на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 задовольнити частково.

6. Здійснити поворот виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022, виданого на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" (01042, м. Київ, вул. Філатова Академіка, буд. 1/22, офіс 11, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройца, 5, код ЄДРПОУ 400758 (п`ятдесят мільйонів шістсот вісімдесят дві тисячі дев`ятсот вісім) грн 97 коп.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" (01042, м. Київ, вул. Філатова Академіка, буд. 1/22, офіс 11, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройца, 5, ) 220057 (двісті двадцять тисяч п`ятдесят сім) грн 41 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" (01042, м. Київ, вул. Філатова Академіка, буд. 1/22, офіс 11, ) в дохід Державного бюджету України 77094 (сімдесят сім тисяч дев`яносто чотири) грн 51 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

9. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" (01042, м. Київ, вул. Філатова Академіка, буд. 1/22, офіс 11, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройца, 5, ) 310606 (триста десять тисяч шістсот шість) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

10. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" (01042, м. Київ, вул. Філатова Академіка, буд. 1/22, офіс 11, ) в дохід Державного бюджету України 102794 (сто дві тисячі сімсот дев`яносто чотири) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

11. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 28.09.2022.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

М.А. Руденко