РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2022Справа № 910/2481/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Вершиніної Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Казенного науково-виробничого об`єднання Форт МВС України

до Товариства з обмеженою відповідальністю Львівський арсенал

про стягнення 4 913 690, 07 грн.

Представники:

від позивача: Поліщук О.А.;

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Казенне науково-виробниче об`єднання Форт МВС України (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Львівський арсенал (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 4 913 690, 07 грн, з яких: 3 734 400, 00 грн основний борг, 672 192, 00 грн пеня, 261 408, 00 грн штраф, 176 782, 72 грн інфляційні втрати та 68 907, 35 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 139 про співробітництво та взаємодію у сфері створення виробництва зброї та боєприписів від 26.02.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 позовну заяву Казенного науково-виробничого об`єднання Форт МВС України - залишено без руху. Встановлено Казенному науково-виробничому об`єднанню Форт МВС України строк для усунення недоліків позовної заяви.

18.04.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від Казенного науково-виробничого об`єднання Форт МВС України надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (надіслана засобами поштового зв`язку 13.04.2022).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 02.06.2022.

30.05.2022 до суду надійшла заява позивача № 27.05.2020 № 1074 (надіслана на електронну пошту суду, без ецп) щодо надання оригіналів доданих до позовної заяви документів.

У судовому засіданні 02.06.2022, дослідивши заяву позивача щодо надання оригіналів доданих до позовної заяви документів, суд не прийняв її до розгляду (мотиви викладені в ухвалі суду від 30.06.2022).

Також, у судовому засіданні 02.06.2022 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 30.06.2022.

03.06.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав заяву, в якій повідомляє суд, що на підтвердження своїх вимог для огляду у судовому засіданні позивач може надати лише сканкопії (електронні копії) доданих до позовної заяви документів.

28.06.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи, в якому повідомляє суд, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, керівник відповідача на призначену судом дату судового засідання перебуватиме за межами міста Києва та не матиме можливості прибути в судове засідання, що призначене на 30.06.2022, а також відповідач не може забезпечити явку представника, у зв`язку з чим просить суд відкласти підготовче засідання на іншу дату.

У судовому засіданні 30.06.2022, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовив у його задоволенні (мотиви викладені в ухвалі суду від 30.06.2022).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/2481/22 призначено на 04.08.2022.

04.08.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи, в якому у зв`язку з необхідністю додаткового часу для ознайомлення з матеріалами справи просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

У судовому засіданні 04.08.2022 представник відповідача надав заяву про укладення мирової угоди, в якій просив суд відкласти розгляд справи, у зв`язку з виявленим бажанням представником відповідача врегулювати питання мирним шляхом, надання часу для підготовки та узгодження мирової угоди з представником позивача.

У судовому засіданні 04.08.2022, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовив у його задоволенні (мотиви викладені в ухвалі суду від 29.08.2022).

Також, у судовому засіданні 04.08.2022 оголошено перерву до 25.08.2022.

Судове засідання призначене на 25.08.2022 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Щербакова С.О. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2022 призначено судове засідання на 15.09.2022.

У цьому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Пердставник відповідача у судове засідання не з`явився, 15.09.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду подав клопотання про відкладення розгляду справи. в якому у зв`язку з зайнятістю представника ТОВ «Львівський арсенал» в іншому судовому процесі, просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відзначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Таким чином, юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, а зазначені в клопотанні обставини не є підставою для його задоволення, тому суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.09.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Львівський арсенал (далі - сторона-1) та Казенним науково-виробничим об`єднанням Форт МВС України (далі - сторона-2) укладено договір № 139 про співробітництво та взаємодію у сфері створення виробництва зброї та боєприписів, предметом якого є співробітництво у сфері створення виробництв, постачання обладнання та продукції у сфері порохів, спеціальної хімії, боєприпасів типу 40х53 мм та їх компонентів, стрілецької зброї, автоматичних гранатометів 40 мм, а також співробітництво у сфері імпортозаміщення - в межах повноважень і компетенції кожної із сторін.

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. Договір укладено на 3 (три) роки (п.п. 7.1. та 7.2. договору).

21.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю Львівський арсенал (далі - сторона-1) та Казенним науково-виробничим об`єднанням Форт МВС України (далі - сторона-2) укладено додаткову угоду № 2 до договору № 139 від 26.02.2020 про виконання науково-технічних робіт з розробки та виробництва компонентів, спеціально призначених для холостих або навчальних боєприпасів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними боєприписами несмертельної дії, відповідно до якої сторона-2 доручає, а сторона-1 бере на себе зобов`язання здійснювати заходи, що зазначені у п. 1.2. цієї додаткової угоди, а сторона-2 зобов`язується прийняти і оплатити виконані роботи.

Відповідно до п. 1.2. додаткової угоди, сторона-1 виконує заходи з розробки і забезпечення виконання науково-технічних робіт з виробництва компонентів (далі - виробів), спеціально призначених для холостих або навчальних боєприписів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними боєприпасами несмертельної дії, зазначених у позиції МL3а (Список товарів військового призначення, міжнародні передачі яких не підлягають державному контролю, Постанова Кабінету Міністрів України від 09.08.2017 № 596).

Згідно п. 2.1. додаткової угоди, усі розрахунки за цією додатковою угодою здійснюються в національній валюті України - гривні у безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів з розрахункового рахунку сторони-2 на поточний рахунок сторони-1 попередньої оплати вартості партії виробів, згідно виставлених рахунків наступним чином: 100 % вартості виробів, зазначеної у специфкації, при розміщенні замовлення.

Згідно п. 2.2. додаткової угоди, ціна на вироби вказана у специфікації:

- Найменування: Капсуль 4,5 SP (Small pistol Rosso/ капсуль Pocco маленький, код 0804300), у кількості - 16 250 000 шт, сума грн (без ПДВ) - 12 642 500, 00 грн;

- Найменування: Капсуль 5,3 LP (Large Рistol Rosso/ капсуль Pocco великий, код 0805500), у кількості - 100 000 шт, сума грн (без ПДВ) - 96 390, 00 грн.

Загальна суму складає - 15 286 668, 00 грн.

Пунктом 3.1. додаткової угоди визначено, що термін поставки виробів - 60 календарних днів, з моменту отримання оплати згідно п. 2.1. договору.

Датою поставки виробів за договором вважається дата підписання сторонами накладної на дану партію виробів (п. 3.2. додаткової угоди).

За умовами п. 3.4. додаткової угоди, право власності виробів від сторони-1 до сторони-2 переходить після передачі виробів та підписання сторонами накладної.

Відповідно до п. 5.2. додаткової угоди, за порушення строку поставки виробів сторона-1 сплачує на користь сторони-2 пеню в розмірі 0,1 % від вартості виробів за кожний календарний день прострочення. Сплата пені і стягнення штрафу не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов`язань.

Згідно п. 5.3. додаткової угоди, в разі неможливості виконання своїх зобов`язань сторона-1 повертає стороні-2 попередню оплату, перераховану згідно п. 2.1. додаткової угоди, протягом 5 календарних днів з дня отримання відповідної вимоги сторони-2.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем згідно виставлених відповідачем рахунків-фактур на оплату № СФ-0000002 від 23.04.2021 та № СФ-0000003 від 18.05.2021 на поставку: Капсуль 4,5 SP (Small pistol Rosso/ капсуль Pocco маленький, код 0804300), у кількості 4 000 000 шт. перераховано відповідачу 3 734 400, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 12712 від 23.04.2021 на суму 1 867 200, 00 грн та № 12864 від 18.05.2021 на суму 1 867 200, 00 грн

Тож, відповідно до умов п. 3.1. додаткової угоди відповідач зобов`язаний був здійснити поставку товару протягом 60 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати вартості партії виробів, тобто першої партії - до 22.06.2021 включно, другої партії - до 17.07.2021 включно.

Проте, в порушення умов договору, відповідач не здійснив поставку товару.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач не здійснив поставку товару у визначений договором строк, чим порушив умови договору, а тому останній зобов`язаний повернути сплачені кошти у розмірі 3 734 400, 00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 672 192, 00 грн пені за періоди з 23.06.2021 по 23.12.2021 та з 18.07.2021 по 18.01.2022, 261 408, 00 грн штрафу у розмірі 7 % вартості виробів, 176 782, 72 грн інфляційних втрат за періоди з 23.06.2021 по 14.02.2020 та з 18.07.2021 по 14.02.2022 та 68 907, 35 грн 3 % річних за періоди з 23.06.2021 по 14.02.2020 та з 18.07.2021 по 14.02.2022.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 500005287 від 07.07.2020, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем згідно виставлених відповідачем рахунків-фактур на оплату № СФ-0000002 від 23.04.2021 та № СФ-0000003 від 18.05.2021 на поставку: Капсуль 4,5 SP (Small pistol Rosso/ капсуль Pocco маленький, код 0804300), у кількості 4 000 000 шт. перераховано відповідачу 3 734 400, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 12712 від 23.04.2021 на суму 1 867 200, 00 грн та № 12864 від 18.05.2021 на суму 1 867 200, 00 грн

Тож, відповідно до умов п. 3.1. додаткової угоди відповідач зобов`язаний був здійснити поставку товару протягом 60 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати вартості партії виробів, тобто першої партії - до 22.06.2021 включно, другої партії - до 17.07.2021 включно.

Проте, в порушення умов договору, відповідач не здійснив поставку товару.

Згідно з положеннями статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Момент виконання обов`язку продавця передати товар визначено статтею 664 Цивільного кодексу України, згідно з якою обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У розумінні положень частини 2 статі 664 Цивільного кодексу України товар вважається наданим у розпорядження покупця якщо: у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці; покупець поінформований про те, що товар готовий до передання. При цьому, товар повинен бути відповідним чином ідентифікований.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з листом № 2063 від 22.07.2021, в якому просив відповідача повідомити про причини затримки поставки товару та надати інформацію щодо дати прибуття товару на Казенне науково-виробниче об`єднання Форт МВС України.

Листом № 07-14/11 від 30.07.2021 відповідач надав відповідь на вищезазначений лист, в якому повідомив позивача, що в процесі виконання контракту європейські партнери відповідача відтермінували на 40 днів початок поставки товару, а потім збільшили вартість продукції, посилаючись на кон`юктуру ринку, у зв`язку з чим відповідачем прийнято рішення змінити постачальника. Тож, відповідач очікує поставку товару на першу декаду вересня 2021 року.

В свою чергу, 19.11.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією № 3374 від 19.11.2021, в якій просив відповідача протягом 5 календарних днів з дня отримання даної претензії повернути попередню оплату у сумі 3 734 400, 00 грн, а також сплатити штрафні санкції за порушення строку поставки виробів станом на 19.11.2021 в загальній сумі 774 888, 00 грн., яка отримана відповідачем 08.12.2021, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Листом № 21-312 від 13.12.2021 відповідач надав відповідь на вищезазначену претензію позивача, в якому повідомив, що досягнені попередні домовленості з італійськими виробниками продукції були порушені з причини різкої зміни кон`юктури ринку, а також повідомив позивача про світовий дефіцит боєприпасів та капсулів, який частково викликаний пандемією COVID-19 та політичними причинами. Тож, на думку відповідача вищенаведені обставини є форс-мажором. Також відповідач повідомив позивача про досягнення домовленостей з іншими виробниками та можливість постачання всього об`єму замовлення на 2022 рік.

Листом від 16.12.2021 № 3604 позивач надав відповідь на вищезазначений лист відповідача, в якому вимагав повернути суму попередньої оплати, що підтверджується фіскальним чеком від 16.12.2021.

Суд, дослідивши листи відповідача, якими останнім надано відповідь позивачу, зазначає, що порушення контрагентами відповідача своїх зобов`язань за договором поставки за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язання постачальником товару, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності та могли бути ним передбачені при укладенні договору.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно ст. 44 Господарського кодексу України, підприємництво здійснюється на основі, зокрема комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, укладаючи спірний договір із строком поставки першої партії товару до 22.06.2021 (включно) та другої партії товару до 17.07.2021 (включно) відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з поставки товару та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний договором строк.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/14628/17, від 13.06.2018 у справі № 910/17259/17, від 14.08.2018 у справі № 910/496/18, від 15.08.2018 у справі № 910/21804/17, від 22.05.2019 у справі № 904/1782/19 та від 05.09.2019 у справі № 910/1338/19.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем в додатках до листа № 21-312 від 13.12.2021 не було надано позивачу документів, які підтверджують факт настання форс-мажорних обставин, відповідно до вимог розділу 8 договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був здійснити поставку першої партії товару до 22.06.2021 (включно) та другої партії товару до 17.07.2021 (включно), однак не здійснив поставку погодженої сторонами продукції, тож, починаючи з 23.06.2021 та з 18.07.2021 відповідно відбулося прострочення виконання зобов`язання з поставки товару.

Крім того, згідно п. 5.3. додаткової угоди, в разі неможливості виконання своїх зобов`язань сторона-1 повертає стороні-2 попередню оплату, перераховану згідно п. 2.1. додаткової угоди, протягом 5 календарних днів з дня отримання відповідної вимоги сторони-2.

Як зазначено судом вище, позивач звернувся до відповідача з претензією № 3374 від 19.11.2021 про повернення суми попередньої оплати у розмірі 3 734 400, 00 грн, яка отримана відповідачем 08.12.2021, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням положень п. 5.3 додаткової угоди та положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд приходить до беззаперечного висновку, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з поставки товару, а тому останнім безпідставно утримуються грошові кошти у розмірі 3 734 400, 00 грн, які підлягають поверненню позивачу.

Тож, відповідач зобов`язаний був повернути позивачу кошти у розмірі 3 734 400, 00 грн до 13.12.2021 включно, тож починаючи з 14.12.2021 відбулося прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання з повернення сплаченої суми попередньої оплати.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В свою чергу, відповідачем не надано до суду жодних доказів на спростування своєї вини в невиконанні зобов`язання щодо повернення позивачеві перерахованих коштів. Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв`язку чим суд вважає заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 3 734 400, 00 грн обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 672 192, 00 грн за періоди з 23.06.2021 по 23.12.2021 та з 18.07.2021 по 18.01.2022, у зв`язку з порушенням строку поставки товару.

Відповідно до п. 5.2. додаткової угоди, за порушення строку поставки виробів сторона-1 сплачує на користь сторони-2 пеню в розмірі 0,1 % від вартості виробів за кожний календарний день прострочення. Сплата пені і стягнення штрафу не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК).

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК),

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, чинне законодавство передбачає як право сторін встановити у договорі розмір неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеню), так і право застосовувати погоджені у договорі штрафні санкції у певному розмірі, обчисленому від вартості товару (у разі порушення негрошового зобов`язання).

Отже, сторонами у договорі погоджено, що за порушення строку поставки виробів сторона-1 сплачує на користь стороні-2 пеню в розмірі 0,1 % від вартості виробів за кожний календарний день прострочення.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах з боку відповідача має місце негрошове зобов`язання, оскільки відповідач мав зобов`язання перед позивачем вчинити певну дію - поставити товар, і сторони передбачили у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення постачальником виконання негрошового зобов`язання з поставки товару.

Тож, сторони у цьому випадку діяли у межах закону, а саме скористалися наданим їм законодавцем правом врегулювати у договорі правовідносини щодо господарсько-правової відповідальності постачальника шляхом нарахування пені за вказані конкретні порушення негрошових зобов`язань.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сторони за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення зобов`язань за договором, беручи до уваги той факт, що зобов`язання з приводу поставки товару не є грошовими зобов`язаннями та положення щодо обмеження розміру штрафних санкцій законом на них не поширюються.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 03.03.2020 у справі № 922/2220/19, від 17.09.2020 у справі № 922/3548/19 та від 16.02.2021 у справі № 910/1972/20.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку пені та встановлено, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення строку поставки першої та другої партії товару з 23.06.2021 та з 18.07.2021 відповідно, тож з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 672 192, 00 грн розрахована за періоди з 23.06.2021 по 23.12.2021 та з 18.07.2021 по 18.01.2022.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 261 408, 00 грн штрафу у розмірі 7 % вартості виробів.

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Суд зазначає, що у даному випадку позивачем здійснюється нарахування суми штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки з боку відповідача має місце прострочення виконання зобов`язання з поставки товару.

Судом перевірено розрахунок заявленого до стягнення з відповідача розміру штрафу, з урахуванням приписів чинного законодавства України та встановлено, що сума нарахована вірно відповідно до вимог законодавства, а тому визнається обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача 261 408, 00 грн штрафу у розмірі 7 % вартості виробів, з яких допущено прострочення виконання (3 734 400, 00 грн.).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 176 782, 72 грн інфляційних втрат за періоди з 23.06.2021 по 14.02.2020 та з 18.07.2021 по 14.02.2022 та 68 907, 35 грн 3 % річних за періоди з 23.06.2021 по 14.02.2020 та з 18.07.2021 по 14.02.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 Велика Палата Верховного Суду виклала такий висновок: "Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 910/4235/20.

У даному випадку позивачем заявлено до стягнення суму 3 % річних та інфляційних втрат, у зв`язку з простроченням виконання відповідачем свого зобов`язання з повернення сплаченої суми попередньої оплати.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що у розрахунку допущені помилки у визначенні періоду та відповідно розміру нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки як зазначено судом вище позивач звернувся до відповідача з претензією № 3374 від 19.11.2021 про повернення суми попередньої оплати у розмірі 3 734 400, 00 грн, яка отримана відповідачем 08.12.2021, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Тож, з урахуванням положень п. 5.3 додаткової угоди, відповідач зобов`язаний був повернути позивачу кошти у розмірі 3 734 400, 00 грн до 13.12.2021 включно, тож починаючи з 14.12.2021 відбулося прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання з повернення сплаченої суми попередньої оплати.

За розрахунком суду, обґрунтованою до стягнення є сума 3 % річних у розмірі 19 337, 03 грн, яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 14.12.2021 по 14.02.2022 та сума інфляційних втрат у розмірі 71 244, 88 грн, яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 14.12.2021 по 14.02.2022, а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги Казенного науково-виробничого об`єднання «Форт» МВС України обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Казенного науково-виробничого об`єднання «Форт» МВС України - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський арсенал» (буд. Праці 1, офіс 54, м. Київ, 02100, ідентифікаційний код - 40865094) на користь Казенного науково-виробничого об`єднання «Форт» МВС України (вул. 600-річчя, 27, м. Вінниця, 21027, ідентифікаційний код - 01199251) 3 734 400 (три мільйона сімсот тридцять чотири тисячі чотириста) грн 00 коп. - заборгованості, 672 192 (шістсот сімдесят дві тисячі сто дев`яносто дві) грн 00 коп. - пені, 261 408 (двісті шістдесят одну тисячу чотириста вісім) грн 00 коп. - штрафу, 19 337 (дев`ятнадцять тисяч триста тридцять сім) грн 03 коп. - 3 % річних, 71 244 (сімдесят одну тисячу двісті сорок чотири) грн. 88 коп. - інфляційних втрат та 71 378 (сімдесят одну тисячу триста сімдесят вісім) грн 74 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 26.09.2022.

Суддя Щербаков С.О.