ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2022 Справа № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21)

м.Дніпро

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційні скарги Спільного українсько-американського підприємства Європоль у формі товариства з обмеженою відповідальністю, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 (повний текст складено 18.02.2022, суддя Владимиренко І.В.) у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра", м. Дніпро

до відповідача-1 - Спільного українсько-американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м. Харків

до відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Ідалія", с. Петропавлівська Борщагівка, Бучанський район, Київська область

третя особа-1, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй", м. Харків

третя особа-2, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ятрань Плюс", м. Харків

третя особа-3, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , м. Харків

третя особа-4, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , м. Харків

третя особа-5, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 , м. Харків

третя особа-6, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс", м.Київ

третя особа-7, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство "ВТБ Банк", м. Київ

третя особа-8, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Головне управління ДПС у Харківській області, м. Харків

третя особа-9, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Есетс Менеджмент", м.Дніпро

третя особа-10, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Валлет", м. Київ

третя особа-11, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_5 , м. Харків

третя особа-12, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_6 , м. Харків

про визнання недійсним правочину та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.

09.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Таміра" в особі арбітражного керуючого Леонова Костянтина Юрійовича звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1 Спільного Українсько-Американське підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, за участю: третьої особи-1, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Ідалія", третьої особи-2, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй", третьої особи-3, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ятрань Плюс", третьої особи-4, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , третьої особи-5, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , третьої особи-6, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 , третьої особи-7, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПОЛІС", третьої особи-8, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Акціонерного товариства "ВТБ БАНК", третьої особи-9, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Головного Управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, третьої особи-10, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СМАРТ ЕСЕТС МЕНЕДЖМЕНТ", третьої особи-11, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОЛДЕН ВАЛЛЕТ" про визнання недійсним правочину та витребування майна.

1.1. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на порушення прав ТОВ "Таміра", як законного власника, на вільне користування та розпорядження належним йому нерухомим майном та просив визнати недійсним укладений 09.06.2009 між ТОВ "Таміра" як продавцем та ТОВ фірма "Ідалія" як покупцем Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху №1-8, 9а, 10а, 11-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 65а, 66а, 67-88, I, II, III, IV; приміщень антресолі №89-115, 166, V в літ. "Г-1" загальною площею 14 575,5 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, просп. Московський, буд. 257, від 09.06.2009 (далі по тексту - "Приміщення літ. Г-1", "Нерухоме Майно"), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бінус О.О. за реєстровим № 2086 (далі по тексту - "Оскаржуваний Договір").

Ліквідатор посилався на те, що договір є фраудаторним - вчиненим внаслідок зловживання ТОВ "Таміра" своїм правом власності на Спірне Майно на шкоду кредиторам, що мало наслідком погіршення стану платоспроможності ТОВ "Таміра".

Позивач вважав, що порушені його права як законного власника на вільне користування і розпорядження належним йому майном. Позивач зазначав, що у часі оспорюваного правочину до складу його (боржника) учасників входили члени родини ОСОБА_1, які паралельно були засновниками ряду юридичних осіб в Україні і поза її межами. Під контролем засновників цих товариств знаходилася - ТОВ фірма «Ідалія» ( перший покупець), майно вибуло з володіння власника-боржника у той час, коли вже боржник мав ознаки неплатоспроможності, що свідчить про фраудаторність оспорюваного правочину. Крім того, грошові кошти за продане майно хоч і надійшли до боржника, але в той же день були перераховані іншим юридичним особам , що знаходилися під контролем цієї родини, а потім повернулися до першого покупця. Вимоги про визнання недійсним першого правочину про відчуження спірного майна і витребування його у останнього набувача становлять предмет позову і спору, що ініційований позовом.

1.2.Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21):

1. Позовні вимоги задоволено частково.

2. Витребувано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра" () з чужого незаконного володіння Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю () наступне майно:

- нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-8, 9а, 10а, 11-:-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-:-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 95а, 103-:-113 в літ. "Г-1" загальною площею 6830,6 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- нежитлове приміщення антресолі № 119 в літ. "Г-1", загальною площею 1157,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

3. Припинено право власності Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю () на наступне майно:

- нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-8, 9а, 10а, 11-:-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-:-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 95а, 103-:-113 в літ. "Г-1" загальною площею 6830,6 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- нежитлове приміщення антресолі № 119 в літ. "Г-1", загальною площею 1157,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

4. Стягнуто з Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (Код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра" (Код ) 261 708,60грн. судового збору за подання позовної заяви, видано наказ.

5. В іншій частині позову- відмовлено.

1.2.1.Рішення суду мотивоване наступним:

Оскаржуваний Договір купівлі-продажу був укладений у червні 2009 року, тобто до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства (далі по тексту - "КУзПБ"). Тому суд вважав, що приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню в цьому випадку.

Водночас, укладення боржником правочинів поза межами "підозрілого періоду", визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом за умови доведеності відповідних обставин заявником. Саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Суд наголосив, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. (ст.ст. 3,13 ЦК України, аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18).

Позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18, висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі N 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі N 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі N 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі N 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі N 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі N 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі N 908/794/19 (905/1646/17) є проявом застосування складного механізму взаємоузгодження різних засад цивільного права.

Суд звернув увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

На думку суду, обставини, за яких між ТОВ "Таміра" та ТОВ фірма "Ідалія" було укладено Оскаржуваний Договір, у своїй сукупності дають підстави вбачати порушення принципу добросовісності сторонами цього Договору, а так само іншими причетними до нього особами - учасниками та керівниками ТОВ "Таміра" та ТОВ фірма "Ідалія".

Такий висновок зроблений судом за результатами надання оцінки обставинам щодо особи-контрагента ТОВ "Таміра" за Оскаржуваним Договором, обставинам, які характеризують момент укладення Оскаржуваного Договору, а також дефектам проведення оплати за Оскаржуваним Договором.

Суд дійшов висновку, що Спірне Майно було відчужено на користь товариства (ТОВ фірма "Ідалія"), яке перебувало під контролем учасників ТОВ "Таміра", кожен з яких ,до того ж, вважався заінтересованою особою щодо Боржника (ТОВ "Таміра").

Суд наголосив, що цей позов подано ліквідатором ТОВ "Таміра" на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, а не на підставі спеціальних норм законодавства про банкрутство.

Тому сама по собі відсутність у ТОВ фірма "Ідалія" формального статусу заінтересованої особи щодо ТОВ "Таміра" у розумінні ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не впливає на можливість кваліфікації Оскаржуваного Договору як фраудаторного.

В результаті укладення Оскаржуваного Договору ТОВ "Таміра" позбавило кредиторів як можливості звернути стягнення на Спірне Майно, так і отримати погашення своїх вимог за рахунок коштів, отриманих від його продажу.

Отже, незважаючи на те, що технічно кошти проходили через рахунки, однак отримані ТОВ "Таміра" грошові кошти за Спірне Майно не були спрямовані для розрахунків з кредиторами.

Ця обставина є додатковою ознакою, яка вказує на фраудаторність Оскаржуваного Договору.

Неспівмірно вигідні обставини розрахунків за Оскаржуваним Договором для ТОВ фірма "Ідалія" стали причиною порушення прав кредиторів ТОВ "Таміра" через збільшення боргових зобов`язань та недостатність активів для задоволення вимог кредиторів в останнього.

Суд наголошує, що на фраудаторність Оскаржуваного Договору вказують дефекти у проведенні "розрахунків", а не відсутність перерахування (проведення через рахунки) коштів взагалі. Насправді підставою позову, яку враховує суд, є обставина технічного проходження коштів за придбання Спірного Майна з рахунку ТОВ фірма "Ідалія" на рахунок ТОВ "Таміра", однак з подальшим (в той же день) перерахуванням цих коштів на рахунок ТОВ фірма "Ідалія" (покупця майна), що вказує на реальну відсутність намірів ТОВ фірма "Ідалія" розраховуватись за Спірне Майно та свідчить про укладення Оскаржуваного Договору між пов`язаними особами саме з метою уникнути виконання грошових зобов`язань перед кредиторами ТОВ "Таміра".

За таких обставин ціна Спірного Майна (ринкова чи неринкова) не має значення, адже ні ТОВ "Таміра", ні кредитори ТОВ "Таміра" цих грошових коштів не отримали, бо вони були повернуті на рахунок покупця Спірного Майна - ТОВ фірма "Ідалія", що й вказує на фраудаторність Оскаржуваного Договору.

Близький за змістом висновок зроблено у п. 111 постанови Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), згідно з яким "Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна).

Оскаржуваний Договір було укладено ТОВ "Таміра" 09.06.2009.

З метою визначення фінансового стану ТОВ "Таміра" у вказаний період суд взяв до уваги фінансову звітність ТОВ "Таміра", яка наявна у матеріалах справи.

Фінансова звітність ТОВ "Таміра" підтверджує, що у першому звітному періоді, що передував укладенню Оскаржуваного Договору, розмір чистих активів ТОВ "Таміра" становив від`ємне значення, тобто активів ТОВ "Таміра" на момент укладення Оскаржуваного Договору було недостатньо для виконання наявних у ТОВ "Таміра" зобов`язань перед кредиторами. Розмір чистих активів мав від`ємне значення також і після укладення Оскаржуваного Договору.

Згідно з балансом ТОВ "Таміра" станом на 31.12.2009, ТОВ "Таміра" визнало "інші поточні зобов`язання" в сумі 66 714 тис. грн., що підтверджує наявність та реальність цих "інших поточних зобов`язань" перед третіми особами станом на 31.03.2009 та станом на 30.06.2009, що спростовує доводи Відповідача про те, що "в наступних періодах додаткових податкових зобов`язань виникати не буде".

Суд зазначив, що переважання у структурі зобов`язань ТОВ "Таміра" саме поточних зобов`язань, а не довгострокових, навпаки вказує на більш критичний фінансовий стан ТОВ "Таміра", адже строк настання більшої частину зобов`язань ТОВ "Таміра" мав настати у термін, більш наближений до моменту укладення Оскаржуваного Договору.

Крім цього, для цілей визнання правочину боржника з відчуження свого майна фраудаторним, не є обов`язковим факт настання строку виконання зобов`язання перед кредитором на момент укладення такого правочину. Важливою є сама по собі наявність зобов`язання, яке з огляду на приписи ст.ст. 11, 509 ЦК України виникає з моменту укладення договору. Адже вже у момент виникнення зобов`язання (укладення договору з кредитором) боржник усвідомлює невідворотність настання строку виконання відповідного зобов`язання у майбутньому та може вчиняти дії, спрямовані на недобросовісне зменшення своїх активів з метою їх убезпечення від стягнення кредитором у майбутньому.

У зв`язку з цим, суд не вбачав підстав для неврахування поточних зобов`язань ТОВ "Таміра", зазначених у балансах станом на 31.03.2009, 30.06.2009 та 31.12.2009 у складі пасивів ТОВ "Таміра", та не вбачає підстав для зменшення значень пасивів ТОВ "Таміра", зазначених у балансах.

Суд також наголошував, що неплатоспроможність ТОВ "Таміра" на момент укладення Оскаржуваного Договору підтверджується не лише від`ємним значенням чистих активів підприємства на момент їх укладення, а й рядом інших показників.

Зазначив, що наявність у ТОВ "Таміра" прибутку у першому кварталі 2009 року не має значення для даної справи, адже Спірне Майно було відчужено 09.06.2009 - у другому кварталі 2009 року.

Саме тому для оцінки прибутковості чи збитковості діяльності ТОВ "Таміра" аудитором у Звіті було вірно використано дані за більш тривалі періоди - за період з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2010 по 31.12.2010, які охоплювали період як до, так і після укладення Оскаржуваного Договору.

Відповідачем не спростовано висновків аудитора, викладених у Звіті від 05.08.2021, про неплатоспроможність та критичний фінансовий стан ТОВ "Таміра" станом на дату укладення Оскаржуваного Договору

Висновки про те, що фактична мета укладення Оскаржуваного Договору була очевидно неправомірною та недобросовісною, спрямованою на уникнення сплати боргу перед кредиторами, підтверджуються також іншими діями керівництва ТОВ "Таміра", які мали місце одразу після укладення Оскаржуваного Договору.

Суд погодився з доводами Позивача, що для цілей доведення фраудаторності Оскаржуваного Договору, з огляду на його очевидно неправомірну та недобросовісну мету, мають значення саме наміри ТОВ "Таміра", а не успішність їх реалізації.

Доказом намірів ТОВ "Таміра" укласти Оскаржуваний Договір саме на шкоду кредиторам з метою штучного зменшення своїх активів та утруднення виконання в повному обсязі грошових зобов`язань перед кредиторами є сам по собі факт звернення ТОВ "Таміра" до суду із заявою про порушення справи про власне банкрутство та визнання своєї неплатоспроможності вже на 6-й день після їх укладення.

Ухвала господарського суду від 24.06.2009 у справі № Б-24/92-09 про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Таміра" була скасована судом касаційної інстанції саме за касаційною скаргою АТ "Укрексімбанк" як кредитора ТОВ "Таміра", який вважав, що цією ухвалою порушуються його права. Ця обставина слугує додатковим підтвердженням того, що звернення ТОВ "Таміра" із заявою про власне банкрутство було вчинено на шкоду кредиторам ТОВ "Таміра".

У постанові від 17.11.2009 у справі № Б-24/92-09 Вищий господарський суд України, скасовуючи ухвалу про порушення справи про банкрутство ТОВ "Таміра", не зробив висновку про те, що у ТОВ "Таміра" відсутня безспірна заборгованість перед кредиторами, а також не зробив висновку про те, що активів ТОВ "Таміра" вистачає для погашення цієї заборгованості.

Натомість, Вищий господарський суд України зазначив, що "при поданні заяви про порушення провадження у справі про банкрутство, судом не було з`ясовано, як того вимагають приписи ч. 3 ст. 6 та п. 5 ст. 7 Закону , розмір безспірної суми заборгованості перед кредиторами та не було з`ясовано чи вистачає активів підприємства для погашення вимог усіх кредиторів".

Такі висновки Вищого господарського суду України в іншій справі № Б-24/92-09 не спростовують доводів Позивача у цій справі про те, що така заборгованість об`єктивно існувала, та не перешкоджають ліквідатору ТОВ "Таміра" у цій справі довести на підставі нових доказів обставини наявності такої заборгованості та довести факт недостатності активів ТОВ "Таміра" для погашення вимог усіх кредиторів.

Сам по собі факт нез`ясування іншим судом обставин достатності активів ТОВ "Таміра" для погашення вимог перед кредиторами не є доказом об`єктивної достатності цих активів, і не спростовує можливість ліквідатора ТОВ "Таміра" у цій справі на підставі нових (інших) доказів довести факт недостатності активів ТОВ "Таміра" для погашення вимог кредиторів в момент укладення Оскаржуваного Договору.

Відповідачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б могли спростувати відомості фінансової звітності та спростувати обставини наявності у ТОВ "Таміра" кредиторів з вимогами на суму 230 247 000 грн. на момент укладення Оскаржуваного Договору.

Матеріали справи про банкрутство ТОВ "Таміра" містять докази того, що непогашені та визнані судом вимоги конкретних кредиторів третьої черги задоволення виникли (строк виконання цих зобов`язань настав) ще до моменту укладення Оскаржуваного Договору та врахував зазначений правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 04.12.2018 у справі № 916/2611/14.

Судом встановлено, що внаслідок настання неплатоспроможності ТОВ "Таміра" та порушення справи про банкрутство цього товариства, ПАТ "ВТБ Банк" знадобилося майже 7 років, щоб захистити та відновити свої права заставного кредитора ТОВ "Таміра". Такий тривалий та складний процес захисту прав заставного кредитора ТОВ "Таміра" був зумовлений перш за все перешкодами, безпосередньо пов`язаними з наявністю справи про банкрутство ТОВ "Таміра" та неплатоспроможністю останнього, і неможливістю для ПАТ "ВТБ Банк" використовувати інші способи звернення стягнення.

Такі перешкоди, як встановлено судом, зводились до наступних обставин:

- відхиленням грошових вимог ПАТ "ВТБ Банк" до ТОВ "Таміра" та їх визнанням лише через 4 роки після відкриття провадження у справі про банкрутство;

- неправомірною реалізацією ліквідатором ТОВ "Таміра" заставного майна ПАТ "ВТБ Банк" без проведення будь-яких розрахунків з ПАТ "ВТБ Банк";

- тривалою неможливістю ПАТ "ВТБ Банк" оскаржити неправомірні дії ліквідатора ТОВ "Таміра" щодо реалізації заставного майна ПАТ "ВТБ Банк" з огляду на невизнання ПАТ "ВТБ Банк" кредитором ТОВ "Таміра";

- необхідністю звернення з заявою про визнання недійсними результатів проведених ліквідатором ТОВ "Таміра" Дубницькою Н.Ю. торгів з реалізації заставного майна ПАТ "ВТБ Банк";

- оскарженням ПАТ "ВТБ Банк" судового рішення, на підставі якого за переможцем незаконних торгів визнано право власності на заставне майно ПАТ "ВТБ Банк", та утрудненням у поновленні строків на апеляційне оскарження цього судового рішення, з огляду на незалучення ліквідатором ТОВ "Таміра" банку до участі у цій справі та з огляду на протиправну бездіяльність ліквідатора ТОВ "Таміра" у вигляді неподання власної апеляційної скарги на таке судове рішення;

- необхідністю витребування заставного майна ПАТ "ВТБ Банк" з чужого незаконного володіння та повторного продажу цього майна у справі про банкрутство ТОВ "Таміра".

Тому суд погодився з доводами ТОВ "Фінансова компанія "Поліс", що Оскаржуваний Договір, внаслідок якого ТОВ "Таміра" стало неплатоспроможним, порушило права заставного кредитора ТОВ "Таміра" - ПАТ "ВТБ Банк".

Суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах Оскаржуваний Договір був укладений також на шкоду іншим конкретним кредиторам ТОВ "Таміра" - ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та ПАТ "ВТБ Банк", які були забезпеченими кредиторами ТОВ "Таміра" станом на дату укладення Оскаржуваного Договору.

Не вдаючись до аналізу того, якою була балансова вартість Спірного Майна на момент його відчуження ТОВ "Таміра" та яку частку в основних засобах ТОВ "Таміра" становило Спірне Майно, суд зазначив, що ця обставина не має суттєвого значення для розгляду спору та не впливає на можливість задоволення позову.

На думку суду, відчуження Спірного Майна (1) на користь товариства, яке перебувало під контролем учасників ТОВ "Таміра", (2) з одночасним поверненням усіх отриманих грошових коштів на рахунок покупця Спірного Майна, (3) у момент фінансової неспроможності ТОВ "Таміра", коли показники чистих активів уже мали від`ємне значення, та (4) різке зменшення значень чистих активів, погіршення інших ключових показників фінансової звітності після укладення Оскаржуваного Договору, у сукупності доводить причинно-наслідковий зв`язок між укладенням цих Договорів та неплатоспроможністю ТОВ "Таміра".

Таким чином, суд дійшов висновку, що в момент укладення Оскаржуваного Договору у ТОВ "Таміра" існували невиконані грошові зобов`язання перед кредиторами, розмір яких вже перевищував розмір активів ТОВ "Таміра" (чисті активи становили від`ємне значення), а також існували інші ознаки стійкої фінансової неспроможності, які значно погіршилися, починаючи з 2009 року.

Надаючи оцінку тому, чи був Оскаржуваний Договір спрямований на ухилення сплати заборгованості перед кредиторами, суд звернувся до висновків Верховного Суду про те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.

Тому обставина укладення Оскаржуваного Договору у 2009 році у період фінансової неплатоспроможності ТОВ "Таміра", на підставі якого було відчужено належне ТОВ "Таміра" Спірне Майно на користь ТОВ фірма "Ідалія" - юридичної особи, що перебувала під контролем учасників ТОВ "Таміра", а також обставина повернення отриманих ТОВ "Таміра" грошових коштів за Спірне Майно на рахунок покупця Спірного Майна у сукупності дозволили суду зробити висновок, що мета укладення цього Договору була неправомірною та недобросовісною, вчинена з метою сумнівного зменшення розміру активів ТОВ "Таміра" шляхом зловживання правом власності на шкоду кредиторам, адже внаслідок відчуження Спірного Майна погіршився вже існуючий стан неплатоспроможності ТОВ "Таміра", що в подальшому призвело до банкрутства ТОВ "Таміра".

Такі дії ТОВ "Таміра", а також звернення ТОВ "Таміра" до суду із заявою про власне банкрутство одразу після укладення Оскаржуваного Договору, вказують на невідповідність такої поведінки ТОВ "Таміра" критеріям розумності та економічної обґрунтованості, натомість вказують на використання приватно - правового інструментарію всупереч його призначенню, а саме: використання правомочності розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредиторів.

2.1.2. Суд не погодився з посиланням Позивача на ст. 234 ЦК України як на підставу для визнання цього Договору недійсним. Оскаржуваний Договір не є фіктивними, а тому не може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

У господарському процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, у постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі № 927/531/18), суд керуючись вказаним принципом, з метою правильної нормативно-правової кваліфікації спірних правовідносин звернувся до висновків Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) та дійшов висновку, що Оскаржуваний ліквідатором ТОВ "Таміра" Договір суперечить пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, а також частині третій, шостій статті 13 ЦК України як такий, що вчинений ТОВ "Таміра" внаслідок зловживання правом власності на шкоду кредиторам.

Факти передання майна чи вчинення інших дій на виконання Оскаржуваного Договору не можуть бути перешкодою для кваліфікації цього Договору як фраудаторного, вчинених задля зменшення обсягу майнових активів боржника (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.07.2021 у справі № 927/531/18 (п. 119).

Суд вирішив питання про можливість задоволення вимоги Позивача про визнання Оскаржуваного Договору недійсним через призму ефективного способу захисту порушених прав Позивача (висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland), рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)) та дійшов висновку, що у спірних правовідносинах визнання недійсними Оскаржуваного Договору за позовом ліквідатора ТОВ "Таміра" не є належним способом захисту, адже не відновить порушеного права ТОВ "Таміра" та його кредиторів.

Оскаржуваний Договір був укладений між ТОВ "Таміра" як продавцем та ТОВ фірма "Ідалія" як покупцем.

Водночас, на дату звернення з позовною заявою право власності на Спірне Майно зареєстровано за іншою особою - СУАП "Європоль", яке було зареєстровано 03.04.2019.

Тому суд вважав, що визнання Оскаржуваного Договору недійсним не призведе до повернення Спірного Майна у володіння ТОВ "Таміра".

У зв`язку з цим суд звернувся до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.12.2021 у справі № 522/3885/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19, п. 84.4 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), та зазначив, що хоча Оскаржуваний Договір є фраудаторним та суперечить ст.ст. 3, 13 ЦК України, підстави для задоволення вимог Позивача про визнання його недійсним відсутні з огляду на те, що право власності на Спірне Майно зареєстровано за ТОВ "Діадема Батерфляй" та ТОВ "Ятрань Плюс", тому ефективним способом захисту права власності Таміра", яке було порушено укладенням фраудаторних договорів, є пред`явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння до СУАП "Європоль". Тому у задоволенні вимог Позивача про визнання Оскаржуваного Договору недійсним слід відмовити.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Наведене вище відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права, сформульованих у постановах від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц.

Рішення суду про витребування майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, висновки Верховного Суду у постановах від 27.03.2018 у справі № 916/723/15-г, від 27.03.2018 у справі № 916/1979/15).

Судом встановлено, що Спірне Майно (Приміщення літ. Г-1) було придбано ТОВ "Таміра" у власність на підставі Договору купівлі-продажу № 1 від 13.01.2004, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Христоєвою Т.В. (реєстраційний номер майна: 4248508).

Однак, ТОВ "Таміра" втратило володіння спірною нерухомою річчю, адже у якості власника такої речі в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначена інша особа - СУАП "Європоль".

Суд погодився з доводами Позивача про те, що ТОВ "Таміра" не втратило права власності на Спірне Майно, адже відчуження ТОВ "Таміра" Спірного Майна відбулося протиправно, на підставі фраудаторного правочину, з порушенням ст.ст. 3, 13 ЦК України.

Суд зазначив, що наявність рішення Господарського суду Харківської області від 13.10.2010 у справі №27/240-10, яким зобов`язано поновити реєстрацію права власності на Спірне Майно за ТОВ фірма "Ідалія", жодним чином не спростовує той факт, що право власності на Спірне Майно належить ТОВ "Таміра". Адже у рішенні Господарського суду Харківської області від 13.10.2010 у справі № 27/240-10 питання законності придбання ТОВ фірма "Ідалія" у ТОВ "Таміра" Спірного Майна не досліджувалось, ТОВ "Таміра" до участі у справі не залучалось. У вказаній справі № 27/240-10 вирішувалось питання про повернення Спірного Майна у володіння ТОВ фірма "Ідалія" з тих підстав, що треті особи заволоділи Спірним Майном уже після того, як ТОВ фірма "Ідалія" придбало Спірне Майно у ТОВ "Таміра". Відповідно, предметом спору у вказаній справі № 27/240-10 було питання законності вибуття майна з володіння ТОВ фірма "Ідалія" на користь третіх осіб, а не питання законності придбання Спірного Майна у ТОВ "Таміра".

Титул власника у ТОВ "Таміра" наділяє останнього правом звертатися до суду із віндикаційною вимогою для відновлення порушеного права власності (висновки Верховного Суду щодо застосування ст. ст. 387, 388 ЦК України, які викладені у постановах від 05.06.2018 у справі № 907/631/17, від 08.04.2021 у справі № 10/2180, від 28.07.2020 у справі № 916/1572/17, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20.02.2020 у справі № 922/719/16 та у постанові від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).

Отже, на думку суду, презумпція добросовісності СУАП "Європоль" (ч. 5 ст. 12 ЦК) не є перешкодою для витребування у нього Спірного Майна, оскільки Спірне Майно вибуло з володіння ТОВ "Таміра" не з його волі (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК).

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку (постанова Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 5023/4477/12).

На думку суду, наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що поведінка СУАП "Європоль" на момент придбання Спірного Майна, а також після його придбання, була недобросовісною.

Судом встановлено, що СУАП "Європоль" набуло у володіння Спірне Майно за двома тристоронніми договорами купівлі-продажу, укладеними 03.04.2019 між ТОВ "Європоль" як покупцем та продавцями ТОВ "Діадема Батерфляй" (продавець Ѕ частки у праві власності на Спірне Майно) та ТОВ "Ятрань Плюс" (продавець Ѕ частки у праві власності на Спірне Майно).

СУАП "Європоль" повинно було і могло усвідомлювати, що ТОВ "Діадема Батерфляй", у якої СУАП "Європоль" придбав частку у Спірному Майні, не має право на його відчуження.

Суд врахував висновок Верховного Суду України, що викладений у постанові від 18.01.2017 у справі №6-2776цс16, який в контексті дослідження добросовісності набувача вказав, що судом має досліджуватись поведінка набувача після придбання об`єкта, який може бути витребувано.

Обов`язок СУАП "Європоль" як суб`єкта господарювання поцікавитися та перевірити історію вибуття майна у попередніх власників хоча б за останні три роки зумовлений принципами господарської діяльності та принципами цивільних правовідносин, що підтверджується висновками Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 922/634/19, у постанові від 09.07.2021 у справі № 520/10188/17-ц. Однак, такий обов`язок ТОВ "Діадема Батерфляй" виконаний не був, що додатково вказує на його недобросовісність як набувача Спірного Майна.

Суд врахував, що особи, які відчужили Відповідачу Спірне Майно - ТОВ "Діадема Батерфляй" та ТОВ "Ятрань Плюс", - також були недобросовісними набувачами Спірного Майна.

Оскільки на момент придбання ТОВ "Діадема Батерфляй" та ТОВ "Ятрань Плюс" Спірного Майна вищому органу управління цим товариством, через який це товариство реалізує права і обов`язки, було відомо про незаконність володіння ТОВ фірма "Ідалія" та ОСОБА_3 Спірним Майном, то ТОВ "Діадема Батерфляй" та ТОВ "Ятрань Плюс" вважаються такими, що знали про набуття Спірного Майна від особи, яка не має права на його відчуження.

Можливість набуття добросовісним набувачем права власності унормована ст. 330 ЦК України.

Укладений між ТОВ "Таміра" та ТОВ фірма "Ідалія" Оскаржуваний Договір не наділив ТОВ фірма "Ідалія" достатнім обсягом правомочностей для подальшого відчуження майна. Вибуття Спірного Майна із законного володіння ТОВ "Таміра" на підставі фраудаторного правочину до ТОВ фірма "Ідалія" свідчить про те, що останнє не набуло прав на розпорядження майном. Подальше відчуження майна від ТОВ фірма "Ідалія", як неправомочного володільця, до ТОВ "Діадема Батерфляй", ТОВ "Ятрань Плюс" та до СУАП "Європоль" означає, що останнє володіє Спірним Майном без належних правових підстав.

Наступний перехід майна від ТОВ фірма "Ідалія" до ТОВ "Діадема Батерфляй" та ТОВ "Ятрань Плюс", а в подальшому - до СУАП "Європоль", не відповідає правилу "Nemo ad alterum plus iuris transfere potest quam ipse habet" (Ніхто не може передати іншому більше прав, ніж має сам).

Суд дійшов висновку, що СУАП "Європоль" як набувач Спірного Майна ніколи не набував право власності на Спірне Майно, незважаючи на факт державної реєстрації права власності на нього за ТОВ "Європоль", а його власником з моменту придбання було ТОВ "Таміра".

Також суд зазначив, що у цьому рішенні (п. 3.6 цього рішення) судом встановлено ряд обставин та наведено мотиви, які вказують на недобросовісність СУАП "Європоль" як набувача Спірного Майна та дозволяють застосувати до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України, а саме:

- у заяві про забезпечення позову ( справа № 922/744/19) СУАП "Європоль" стверджувало, що майно вибуло з володіння ТОВ"Таміра";

- зі змісту ухвали Господарського суду Харківської області (справа №69з-22) суд встановив, що СУАП "Європоль" не поінформувало суд про наявність спору про право власності ТОВ »Ятрань Плюс» на спірне майно, чим сприяло унеможливити витребування спірного майна як у недобросовісного набувача ;

- СУАП "Європоль" мало договірні відносини з ТОВ »Діадема Батерфляй» та ТОВ »Ятрань» з 2017 року як покупець частини майна, а тому до нього застосовується підвищений стандарт розумної обачності при придбанні майна, в силу якого він мав би дослідити історію його придбання (постанова ВС 17.03.2021 року у справі № 922/634/19).

Однак, норми законодавства України взагалі не передбачають можливості набуття недобросовісним набувачем права власності на майно, що перебуває у його володінні.

Тому встановлена судом обставина недобросовісності СУАП "Європоль" як набувача Спірного Майна є додатковою та самостійною підставою, яка дозволяє суду зробити висновок про те, що незважаючи на факт державної реєстрації права власності, ТОВ "Європоль" не набуло права власності на Спірне Майно.

На підставі встановленої сукупності обставин суд дійшов висновку, що витребування майна у СУАП "Європоль" на користь ТОВ "Таміра" є законним, становить легітимну мету та є пропорційним втручанням у його право володіння цим майном, а отже є правомірним в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Самостійною підставою, яка обґрунтовує пропорційність втручання суду у мирне володіння СУАП "Європоль" Спірним Майном, є також обставина придбання СУАП "Європоль" Спірного Майна за заниженою ціною.

Спірне Майно було придбане СУАП "Європоль" під час судового спору щодо права власності на нього, в рамках якого вирішувалось питання про законність придбання Спірного Майна особою (ТОВ "Діадема Батерфляй"), у якої СУАП "Європоль" придбав частку у праві власності на нього.

Однак, незважаючи на таку обізнаність, СУАП "Європоль" придбало, в тому числі у ТОВ "Діадема Батерфляй", Об`єкт № 2 та Об`єкт №3-1, які утворились внаслідок поділу Приміщення літ. Г-1.

Спірне Майно слід вважати таким, що збереглося в натурі як індивідуально визначене майно з огляду на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1213цс16 та у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/4650/17, від 19.04.2018 у справі №161/3376/17, від 30.05.2018 у справі № 5013/462/12, від 04.07.2018 у справі № 335/640/15, від 28.05.2019 у справі № 924/60/18, від 11.06.2019 у справі № 902/1414/13, від 27.02.2020 у справі № 5013/458/11, від 16.09.2020 у справі № 201/10517/16-ц, висновки Верховного Суду, викладені у п. 88 постанови Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), правову позицію, сформульовану у постанові Верховного Суду України від 12.09.2006 у справі №13/359пн, висновок Верховного Суду щодо застосування ст. 349 ЦК України, викладений у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 922/2598/18 та від 17.01.2019 у справі № 708/254/18, а також на те, що наявні в матеріалах справи відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не містять будь-яких доказів, які б підтверджували, що спірні приміщення є фактично знищеними.

Суд дійшов висновку, що Позивачем доведено наявність усіх підстав, які дозволяють витребувати Спірне Майно з володіння СУАП "Європоль" як на підставі ст. 387, так і на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, а саме: доведено, що Позивач є законним власником Спірного Майна; це майно вибуло з його володіння не з його волі; ТОВ фірма "Ідалія", ТОВ "Діадема Батерфляй", ТОВ "Ятрань Плюс" не мали права на відчуження Спірного Майна; СУАП "Європоль" придбало це майно за відплатним правочином в особи, яка не мала права на його відчуження; Спірне Майно збереглося в натурі як індивідуально визначена річ; витребування Спірного Майна не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд зазначив, що обраний Позивачем спосіб захисту в частині припинення права власності СУАП "Європоль" узгоджується з приписами ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та може забезпечити більш ефективне виконання судового рішення.

Оскаржуваний Договір був укладений між ТОВ "Таміра" та ТОВ фірма "Ідалія" у 09.06.2009. Позовну заяву ліквідатором ТОВ "Таміра" про визнання Оскаржуваного Договору недійсним та про витребування Спірного Майна з чужого незаконного володіння у цій справі подано 09.11.2021.

Розглядаючи заяву СУАП "Європоль" про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами про витребування у нього Спірного Майна, суд врахував встановлені у цьому рішенні обставини недобросовісності СУАП "Європоль" при придбанні Спірного Майна (висновок Верховного Суду, викладений у п. 94.5 постанови від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

Суд врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норми ст. 261 ЦК України, викладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012, а також врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, та висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16.11.2016 у справі № 487/10132/14-ц.

Так як Оскаржуваний Договір було укладено 09.06.2009, то для ТОВ "Таміра" строк позовної давності для вимог про витребування об`єктів Спірного Майна, які вибули на підставі цього Договору, слід, на думку суду , обчислювати з 10.06.2009, тобто з дня, наступного після укладення Оскаржуваного Договору.

10.06.2012 був вихідним днем (неділя), тому строк позовної давності для витребування об`єктів Спірного Майна, які вибули на підставі Оскаржуваного Договору, сплив 11.06.2012.

Суд врахував висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 5 ст. 267 ЦК України, викладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012.

Самі по собі обставини порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Таміра", а також обставини призначення ліквідаторів ТОВ "Таміра", зокрема, обставина призначення арбітражного керуючого Леонова К.Ю. ліквідатором ТОВ "Таміра" у березні 2021 року, не розглядалися судом як виключення, що вказують на їх винятковий характер та не свідчать, на думку суду, про об`єктивність перешкоди для ТОВ "Таміра" звернутись за захистом порушеного права у межах позовної давності, а відповідно, не є поважною причиною (причинами) пропуску цього строку.

Однак, зазначене не є перешкодою для задоволення позовної заяви ТОВ "Таміра" про витребування Спірного Майна у цій справі, адже Позивач посилається на ряд інших самостійних об`єктивних обставин, що унеможливлювали звернення з позовом у межах строків позовної давності та підтверджують поважність причин пропущення позовної давності, які є відмінними від обставин зміни ліквідатора ТОВ "Таміра".

Виходячи з доводів позовної заяви ліквідатора ТОВ "Таміра", а також відповідей ТОВ "Таміра" на відзиви Відповідачів, на підставі наявних у справі про банкрутство ТОВ "Таміра" доказів, судом було встановлено наявність об`єктивних перешкод, які унеможливлювали обізнаність ТОВ "Таміра" як банкрута про порушення його прав внаслідок вибуття Спірного Майна з володіння ТОВ "Таміра" на підставі Оскаржуваних фраудаторних Договорів у межах строку позовної давності та, як наслідок, істотно утруднювали подання ТОВ "Таміра" позовної заяви, спрямованої на захист такого права власності.

Однією з поважних причин пропущення Позивачем позовної давності, яку врахував суд, є не самі по собі обставини порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Таміра" чи призначення того чи іншого ліквідатора ТОВ "Таміра", а конкретні недобросовісні та протиправні дії та бездіяльність попередніх ліквідаторів ТОВ "Таміра", які вплинули на момент звернення ТОВ "Таміра" з цим позовом.

Діяльність ліквідаторів ТОВ "Таміра" у період з 02.06.2011 по 23.03.2015 в цілому характеризувалася вчиненням дій (бездіяльності) всупереч інтересам ТОВ "Таміра" і його кредиторів, внаслідок чого ці ліквідатори протиправно не звернулися з позовом про визнання Оскаржуваного Договору недійсним та про витребування Спірного Майна протягом трирічного строку з моменту їх укладення.

Суд дійшов висновку, що протягом 6 років з моменту вибуття Спірного Майна з володіння ТОВ "Таміра" управління цим товариством здійснювали учасники ТОВ "Таміра", ліквідатори ТОВ "Таміра", які не були заінтересовані в захисті прав його кредиторів, вчиняли дії всупереч їхнім інтересам, а тому вочевидь не були заінтересовані в оскарженні тих правочинів Банкрута, які вчинені на шкоду кредиторам, що є однією з поважних причин пропущення ТОВ "Таміра" позовної давності.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо можливості визнання поважними причин пропущення позовної давності у зв`язку з протиправними діями та бездіяльністю раніше призначених ліквідаторів банкрута та вчинення ними дій не в інтересах банкрута та його кредиторів, тобто, обставини, які робили своєчасне пред`явлення позову утрудненим, які викладені у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 902/357/18 та від 23.10.2018 у справі № 904/5978/14 (ця позиція також була підтверджена у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 у цій справі № 29/5005/6325/2011 про банкрутство ТОВ "Таміра").

Надаючи оцінку діяльності наступних арбітражних керуючих, які виконували повноваження ліквідаторів ТОВ "Таміра", суд врахував, що ці ліквідатори, хоч і не вчиняли протиправних дій всупереч інтересам банкрута та його кредиторів, однак стикалися з об`єктивними перешкодами, які унеможливлювали звернення з цим позовом раніше та утруднювали виявлення ознак фраудаторності Оскаржуваного Договору під час виконання ними своїх повноважень (з 24.03.2015 по 30.03.2021).

Виявлення ознак фраудаторності Оскаржуваного Договору було утрудненим внаслідок приховування доказів того, що ОСОБА_2 , будучи засновником ТОВ "Таміра" (продавця), ТОВ фірма "Ідалія" (покупця) та ТОВ "Діадема Батерфляй" (останнього набувача), в той же самий час був власником ІП "Аврора" - підприємства, на користь якого були виведені кошти, що отримані ТОВ "Таміра" від ТОВ фірма "Ідалія".

Проаналізувавши зміст позовної заяви, суд констатував, що підставою позову, якою обґрунтовано фраудаторність Оскаржуваного Договору, є не факт відсутності перерахування коштів за цими Договорами, а факт лише технічного проходження коштів за придбання Спірного Майна з рахунку ТОВ фірма "Ідалія" на рахунок ТОВ "Таміра", однак з подальшим (в той же день) перерахуванням цих коштів на рахунок ІП "Аврора" (єдиним бенефіціарним власником якої був учасник ТОВ "Таміра") та зрештою - на рахунок ТОВ фірма "Ідалія" (покупця майна). Саме ці обставини вказують на реальну відсутність намірів ТОВ фірма "Ідалія" розраховуватись за Спірне Майно та свідчать про укладення Оскаржуваного Договору саме з метою уникнути виконання грошових зобов`язань перед кредиторами ТОВ "Таміра".

Навпаки, відсутність відомостей про перерахування коштів за Спірне Майно унеможливлювала встановлення обставин подальшого виведення цих коштів в інтересах покупця Спірного Майна. Не володіючи інформацією про те, коли саме, по якому саме рахунку була проведена оплата за Спірне Майно, ліквідатор ТОВ "Таміра" не міг прослідкувати подальший рух цих коштів, не міг встановити факт виведення цих коштів і повернення їх покупцю.

Тому відсутність у ліквідатора Куліченка М.В. станом на 03.03.2016 відомостей щодо проведення розрахунків за Оскаржуваним Договором не спростовує поважності причин пропущення позовної давності для звернення з цим позовом, з огляду на дійсні підстави позову.

Розглянувши дану справу та встановивши ряд об`єктивних перешкод, які тривалий час утруднювали виявлення ознак фраудаторності Оскаржуваного Договору, суд врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21) та зазначив, що у спірних правовідносинах також мали місце подібні обставини, встановлені у цьому рішенні, які протягом тривалого часу утруднювали виявлення фраудаторності Оскаржуваного Договору, а також підтверджували відсутність до 24.03.2015 зовнішнього незалежного управління ТОВ "Таміра" навіть під час провадження у справі про банкрутство.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про поважність порушення позовної давності за основними позовними вимогами про витребування майна, то позовна давність вважається пропущеною з поважних причин також за похідними позовними вимогами.

2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.

2.1. Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду,

Спільне українсько-американське підприємство Європоль звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги Спільного українсько-американського підприємства Європоль обґрунтовані порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що полягає в наступному:

- cудом порушено норми ст. 120 ГПК України (правова позиція ВС у постанові від 04.04.2021 у справі № 205/1129/19), а також ст.ст. 2,7,13,42 ГПК України. Справу розглянуто за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (підстава для скасування судового рішення визначена п.4 ч.1, п.3 ч.3 ст.277 ГПК України, рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі «Bellet vs France» (аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 02.06.2020 у справі № 910/17792/17), рішення ЄСПЛ від 08.11.2018 у справі «Созонов та інші проти України»). В судовому рішенні зазначено, що 14.02.022 з`явились представники позивача та відповідача-1 (СУАП «Європоль» ТОВ), представники відповідача - 2 та третіх осіб - 1-12 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення ухвали суду на адреси учасників судового процесу, які відомі суду та зазначені у ЄДРЮО, ФОП та ГФ. Проте на час розгляду справи 14.02.2022 у суду були відсутні повідомлення про вручення ухвали суду від 07.02.2022, якою відкладено розгляд справи на 14.02.2022 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ Фірма «Ідалія», ТОВ "Ятрань Плюс" або будь-якої іншої ухвали суд про виклик/повідомлення зазначених осіб у судове засідання для розгляду справи по суті на 14.02.2022, що підтверджується матеріалами справи;

- відсутні оригінали первинних бухгалтерських документів, які б дозволяли зробити висновок про фактичний стан справ боржника станом на час укладання оспорюваного правочину;

- судом у спірних правовідносинах застосовано закон (норми статей 387, 388 ЦК України), що не підлягав застосуванню з огляду на фактичні обставини справи (п.4 ч.1 ст. 277 ГПК України). Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, а судом не було обґрунтовано підстави задоволення позовних вимог в частині витребування спірного нерухомого майна. Для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення певної сукупності обставин (висновки викладені КГС ВС у постанові від 13.02.2018 у справі № 924/1180/6, у постанові від 05.06.2018 у справі № 907/631/17, у постанові від 23.10.2019 у справі № 910/17416, у постанові від 20.04.2021 у справі № 910/15607/19), а саме:

1. наявність підтвердженого права власності або законного володіння на відповідне майно;

2. недобросовісність набуття спірного нерухомого майна у власність, як СУАП «Європоль» (теперішнім власником та відповідачем у справі) так і ТОВ «Ятрань Плюс» та ТОВ «Діадема Батерфляй» (попередніми власниками майна та третіми особами у справі);

- суд визнав встановленими недоведені обставини наявності, серед іншого, завдання шкоди кредиторам позивача укладенням оскаржуваних правочинів (п.2 ч.1 ст. 277 ГПК України);

- висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Так, судом зроблено висновок про поважність причин пропуску строку позовної давності ліквідатором позивача, що фактично не відповідає обставинам справи (п.3 ч.1 ст. 277 ГПК України);

- судом порушено ч.6 ст.91 ГПК України. Задоволення позовних вимог було мотивовано доказами, які відповідно до ст.76, 78 ГПК України є недостовірними та недопустимими. Суд не мав права при розгляді справи брати до уваги наступні докази:

1. копії балансу ТОВ «Таміра» на 31.12.2009;

2. копії звіту про фінансові результати ТОВ «Таміра» за 2009;

3. копії приміток до річної фінансової звітності ТОВ «Таміра» за 2009;

4. копії звіту про рух грошових коштів ТОВ «Таміра» за 2009;

5. копії звіту про власний капітал ТОВ «Таміра» за 2009;

6. копії звіту про фінансовий результат ТОВ «Таміра» 20.01.2010;

7. копії балансу ТОВ «Таміра» на 31.12.2010;

8. копії звіту про фінансовий результат ТОВ «Таміра» за 2010;

9. копії приміток до річної фінансової звітності ТОВ «Таміра» за 2010;

10. копії звіту про рух грошових коштів ТОВ «Таміра» за 2010;

11. копії звіту про власний капітал ТОВ «Таміра» за 2010;

12. копії балансу ТОВ «Таміра» станом на 31.03.2009;

13. копії балансу ТОВ «Таміра» станом на 30.06.2009;

14. копії звіту про фінансовий результат ТОВ «Таміра» за перший квартал 2009;

15. копії балансу ТОВ «Таміра» станом на 15.04.2011;

16. копію звіту про фактичні результати виконання узгоджених процедур від 05.08.2021, виконана ТОВ «АК «ПСП Аудит» (у зв`язку з проведенням аналізу показників ТОВ «Таміра» з позиції неплатоспроможності на підставі документів, що не є належними та достовірними доказами у справі);

- обґрунтування суду щодо підтвердження права власності ТОВ «Таміра» під час розгляду справи не відповідає основним принципам цивільного законодавства, суперечить нормам матеріального закону та є хибним. У позивача відсутній титул власника спірного майна, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні віндикаційного позову. Так, виходячи з норм статей 15,16, 202, 203,204,215, ч. 1,2 ст.638 ЦК України, ст.55 конституції України, враховуючи висновки КГС ВС у постанові від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові ВС від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постанові ВСУ від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, у постанові ВС КЦС від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, у постанові КГС ВС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, а також приймаючи той факт, що як під час розгляду справи так і в оскаржуваному рішенні, оспорюваний договір не було визнано недійсним, судом під час розгляду справи в мотивувальній частині рішення не встановлено їх нікчемність, або неукладеність, тому в даному випадку не спростована презумпція правомірності оспорюваного правочину;

- враховуючи фактичні обставини справи скаржник стверджує що право власності за укладеним оспорюваним договором купівлі-продажу спірного нерухомого майна перейшло від ТОВ «Таміра» до ТОВ Фірма «Ідалія» а в подальшому до СУАП «Європоль» ТОВ;

- безпідставність посилання суду на недобросовісність набуття права власності на спірне нерухоме майно СУАП «Європоль» ТОВ:

1. під час укладання спірного договору були відсутні підстави стверджувати, що відповідний договір не відповідав нормам 238 ЦК України, у підприємства не було обґрунтованих сумнівів в законності володіння спірним нерухомим майном ТОВ «Діадема Батерфляй»;

2. станом на дату укладення спірного договору купівлі-продажу, СУАП «Європоль» ТОВ не було залучено до участі у справі №922/743/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача та не було обізнаним про відкриття провадження у справі, що доводить добросовісність СУАП «Європоль» ТОВ при укладенні спірного договору;

3. суд і позивач в аргументах допустили довільне трактування закону, в тому числі і з приводу недобросовісності набувача;

4. подання заяви про забезпечення позову в рамках справи № 922/744/19, а потім про залишення вказаної заяви без розгляду свідчить про відсутність умислу у заявника;

5. наведена в рішенні правова позиція ВСУ у постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс16 не може бути застосована в даних правовідносинах з огляду на те, що вони не є аналогічними. Крім того вказана правова позиція довільно трактована судом першої інстанції;

6. подання заяви про забезпечення позову у справі № 69з-22 щодо єдиного нерухомого майна ТОВ «Ятрань Плюс» не може свідчити про недобросовісну поведінку чи наміри СУАП «Європоль» ТОВ унеможливлювати виконання рішення суду будь-якого суду у будь-якій справі та є лише припущенням суду першої інстанції;

- з урахуванням правової позиції ВС викладеної у постанові від 17.03.2020 у справі № 911/2674/17 ТОВ «Ятрань Плюс» та ТОВ «Діадема Батерфляй» були добросовісними набувачами спірного нерухомого майна. Аргументи та мотиви щодо недобросовісності ТОВ «Ятрань Плюс» та ТОВ «Діадема Батерфляй» з яких виходив суд ухвалюючи оспорюване рішення не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Спірне нерухоме майно відчужене вперше на користь ТОВ Фірма «Ідалія». Договір є укладеним та правомірним. Майно відчужене на виконання рішень учасників ТОВ Таміра, оформленого протоколом загальних зборів учасників товариства № 3 від 18.05.2009. ОСОБА_4 не є членом сім`ї ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відсутні підстави вважати про теоретичну можливість отримання інформації ТОВ «Ятрань Плюс» про укладення оспорюваного правочину від ОСОБА_4 . Підтвердженням добросовісності набуття права власності на спірне нерухоме майно є відсутність в ЄДР будь-яких заборон на вчинення оспорюваного правочину;

- враховуючи мотиви оскаржуваного рішення суду, у рішенні не наведено жодних аргументів обґрунтованих належними доказами, які б доводили відсутність у ТОВ «Ятрань Плюс» та ТОВ «Діадема Батерфляй» права на відчуження спірного нерухомого майна СУАП «Європоль». Визначену нормами ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочинів щодо відчуження спірного нерухомого майна на користь відповідача не спростовано;

- судом не обґрунтовано наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування спірного майна в порядку ст. 388 ЦК України, зважаючи на практику ВС ;

- не відповідають встановленим обставинам справи висновки суду щодо: стійкої фінансової неспроможності ТОВ «Таміра» в момент укладення оскаржуваного договору, наявність заборгованості перед кредиторами, недостатність активів для погашення вимог кредиторів, причинно-наслідковий зв`язок між укладенням оскаржуваного договору та банкрутством ТОВ «Таміра». СУАП «Європоль» звертає увагу апеляційного суд на висновок ВП ВС у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц;

- з урахуванням висновку КГС ВС у постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 під час розгляду справи суд мав встановити сукупно визначені обставини;

- приймаючи до уваги постанову КГС ВС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 та аналогічну правову позицію викладену у постанові ВС від 14.09.2021 у справі № 911/2035/20 відсутність доведених обставин порушення прав та законних інтересів у спірних правовідносинах конкретних кредиторів є самостійною підставою для відмови у позові;

- з урахуванням висновків ВГС у постанові від 17.11.2009 у справі №Б-24-92-09, а також висновків ВС у постанові від 19.05.2021 у справі № 693/624/19 у постанові від 26.05.2021 у справі № 727/2525/20, у справі № 922/1903/18 правочин може бути визнано фраудаторним в тому випадку, коли його вчинено в період саме настання зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, а не наявності будь-яких договірних відносин, які теоретично можуть призвести до виникнення кредиторської заборгованості;

- з урахуванням висновків ВГС у постанові від 17.11.2009 у справі №Б-24-92-09 станом на 23.06.2009 відсутні докази недостатності активів ТОВ «Таміра» для задоволення вимог кредиторів;

- згідно умов укладених між ТОВ «Таміра» та ПАТ «Державний ощадний банк України» іпотечних договорів 6806Z67 від 27.03.2006 та 68108Z197 від 19.12.2008, предметами іпотеки не було спірне майно;

- до звернення ТОВ «Таміра» до суд із заявою про порушення справи про банкрутство товариства, ПАТ «Державний ощадний банк України» не був кредитором підприємства в розумінні ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зважаючи на те, що вказаний закон поширював свою дію виключно на правовідносини пов`язані з відновленням платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. В даному випадку звернення стягнення на спірне нерухоме майно поза межами справи про банкрутство з боку ПАТ «Укрексімбанк» ініційовано бути не могло приймаючи до уваги норми чинного законодавства. В матеріалах справи відсутні докази причинно-наслідкового зв`язку між укладенням оспорюваного правочину та банкрутством ТОВ «Таміра» у 2011. Станом на дату укладення оспорюваного договору обов`язок виконання зобов`язання перед ПАТ «Укрексімбанк» у ТОВ «Таміра» не виник, а тому відповідна кредиторська заборгованість не може розглядатись в контексті фраудаторності оскаржуваного правочину;

- ТОВ ФК «Поліс» є правонаступником ПАТ «ВТБ Банк», вимоги останнього підтверджувались трьома договорами іпотеки на дату укладення оскаржуваного договору. До звернення ТОВ «Таміра» до суду із заявою про порушення справи про банкрутство, ПАТ «ВТБ Банк» не був кредитором підприємства в розумінні ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зважаючи на те, що вказаний закон поширював свою дію виключно на правовідносини пов`язані з відновленням платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. В даному випадку звернення стягнення на спірне нерухоме майно поза межами справи про банкрутство з боку ПАТ «ВТБ Банк» ініційовано бути не могло приймаючи до уваги норми чинного законодавства. В матеріалах справи відсутні докази причинно-наслідкового зв`язку між укладенням оспорюваного правочину та банкрутством ТОВ «Таміра» у 2011. Станом на дату укладення оспорюваного договору обов`язок виконання зобов`язання перед ПАТ «ВТБ Банк» у ТОВ «Таміра» не виник, а тому відповідна кредиторська заборгованість не може розглядатись в контексті фраудаторності оскаржуваного правочину;

- кредиторські вимоги ДПІ у Дзержинському районі м.Харкова до ТОВ «Таміра» визнані господарським судом. Правонаступником ДПІ у Дзержинському районі м.Харкова є ГУ ДПС у Харківській області утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС, кредиторські вимоги якого існували станом на дату укладення оскаржуваного договору, та в подальшому погашена не була. Кредиторські вимоги ДПІ у Фрунзенському районі м. Харкова не існували з огляду на не настання строку виконання зобов`язань за укладеними договорами оренди земель у зв`язку з чим відповідна кредиторська заборгованість не може розглядатись в контексті фраудаторності оскаржуваного правочину;

- судом не досліджено природу виникнення кредиторських вимог ТОВ «Голден Валлет», ТОВ «Смарт Есете Менеджмент». Строк виконання зобов`язань перед зазначеними суб`єктами не може розглядатись в контексті фраудаторності оскаржуваного правочину;

- мотиви з яких виходив суд зазначаючи в мотивувальній частині рішення про наявність доведених кредиторських вимог не ґрунтувались на належних та достовірних доказах, що свідчить про протиправність винесеного судового рішення;

- дії ТОВ Фірма «Ідалія» та ТОВ «Таміра» під час укладення оспорюваного договору не можуть розцінюватись як зловживання правом, а відтак відсутні підстави стверджувати що такий договір є фраудаторним;

- не доведені ознаки фраудаторності щодо особи контрагента за оспорюваним договором (КГС ВС постанова від 02.06.2021 справа № 904/7905/16, аналогічні висновки у постанові ВС від 24.11.21 справа № 905/2030/19 та від 11.11.2021 справа № 910/8482/18);

- жоден із учасників ТОВ «Таміра» та ТОВ Фірма «Ідалія» не вважався членом сім`ї між собою розумінні ЗУ «Про оподаткування прибутку підприємства»;

- під час розгляду справи не доведено ознаки фраудаторності правочину щодо особи-контрагенту;

- дефект оплати оскаржуваного договору. Висновки суду про технічний характер руху грошових коштів через рахунки ТОВ «Таміра» у сумі вартості спірного нерухомого майна носить хибний характер. В матеріалах справи відсутні будь-які докази що ОСОБА_2 будь-яким чином впливав на перерахування 01.06.2009 грошових коштів з банківського рахунку ТОВ «Таміра» на банківський рахунок ПП «Аврора», що в свою чергу спростовує припущення суду про технічне проведення грошових коштів з рахунку ТОВ «Таміра» на рахунок ПП «Аврора»;

- під час розгляду справи не доведено ознаки фраудаторності правочину щодо моменту укладення оспорюваного договору;

- скаржником доведено відсутність похідних ознак фраудаторності оскаржуваного договору;

- суд першої інстанції порушив статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 у справі №521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) та від 18.03.2020 у справі 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18), посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісним набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першою протоколу до Конвенції. Скаржник відзначає, що саме по собі відібрання від однієї приватної особи майна на користь іншої приватної особи не є виправданим втручанням у право власності за відсутності суспільного інтересу (рішення Європейського Суду з прав людини від 17.11.2020 у справі "KANEVSKA against Ukraine" (заява № 73944/11), рішення Європейського Суду з прав людини від 17.11,2020 у справі "KANEVSKA against Ukraine", заява № 73944/11, пункт 49).

- висновки суду, викладені в рішенні не відповідають встановленим обставинам справи щодо поважності причин пропуску строку позовної давності ліквідатором позивача, який сплив 10.06.2012 року (п.3 ч.1 ст.277 ГПК України). Судом не врахована правова позиція, викладена в Постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

2.2.Також з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у даній справі звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Поліс», в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень в частині об`єктів нерухомого майна (згідно з переліком).

Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Поліс» обґрунтовані неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що призвело до відмови в задоволенні частини позовних вимог, а саме:

- позовну вимогу ТОВ "Таміра" про визнання Оспорюваного Договору недійсним суд першої інстанції визначив як неналежний спосіб захисту порушених прав. Відмовляючи у задоволенні позову в зазначеній частині, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають встановленим обставинам справи, а також не застосував ч. 1 ст. 215 ЦК України, тим самим допустив ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення всупереч приписам ст. 236 ГПК України;

- на переконання ТОВ «ФК «Поліс», право власника майна, за захистом якого звернулося ТОВ «Таміра», може бути більш ефективно відновлено на підставі ст. 387, 388 ЦК України за умови визнання Оспорюваного Договору недійсним. Такий висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі № 201/79100/16-ц;

- визначальним для надання правильної оцінки фактичним обставинам та для правильного застосування норм ст. 387, 388 ЦК України у цій справі є дослідження правомірності саме первісного відчуження Спірного майна, яке відбулось за Оспорюваним договором;

- задоволення вимоги ТОВ "Таміра" про витребування майна із чужого незаконного володіння без задоволення вимоги про визнання недійсним Оспорюваного договору, за яким відбулось первісне відчуження Спірного майна, є неправильним, бо більш ефективний захист порушеного права ТОВ "Таміра" може бути забезпечений лише при умові задоволення вимог про витребування Спірного майна разом із задоволенням вимог про визнання Оспорюваного договору недійсним;

- у рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний Договір має фраудаторний характер, бо суперечать п. 6 ч. 1 ст. 3, та ч. 6 ст. 13 ЦК України, тому повинен був застосувати норму ч. 1 ст. 215 ЦК України та визнати Оспорюваний Договір недійсним;

- відмовляючи у задоволені позову в частині визнання оспорюваного договору недійсним Господарський суд Дніпропетровської області помилково звертався до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.12.2021 у справі № 522/3885/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, оскільки вказані висновки Верховного Суду не релевантні до правовідносин в межах цього спору;

- до спірних правовідносин підлягали до застосуванню висновки щодо визнання фраудаторних договорів недійсними, які зроблені Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19);

- ухвалюючи рішення суд першої інстанції: дійшов до висновків, які не відповідають встановленим обставинам справи, не застосував положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 1 ст. 215 ЦК України та як наслідок неправильне вирішення спору, ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним оспорюваного Договору, що є підставою для його скасування в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі на підставі п.3,4, ч. 1, ч. 2 ст. 277 ГПК України.

2.3. З апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у даній справі звернувся ОСОБА_1 , в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) в частині задоволення позовних вимог про припинення права власності Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю () на наступне майно:

- нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 9а, 10а, 11-:-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-:-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 95а, 103-:-113 в літ. "Г-1" загальною площею 6830,6 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); нежитлове приміщення антресолі № 119 в літ. "Г-1", загальною площею 1157,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Також ОСОБА_1 просить ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги ТОВ "Таміра" у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) про припинення права власності Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю () на наступне майно:

- нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 9а, 10а, 11-:-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-:-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 95а, 103-:-113 в літ. "Г-1" загальною площею 6830,6 кв.м., які розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); нежитлове приміщення антресолі № 119 в літ. "Г-1", загальною площею 1157,7 кв.м., яке розташоване за адресою: Харківська обл., м. Харків, проспект Московський, будинок 257 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовані неправильним застосуванням судом норми матеріального права, чим порушено, в тому числі, і його, ОСОБА_1 , права як співвласника частки у статутному капіталі ТОВ"Таміра" на момент існування спірних правовідносин, неправильним застосуванням судом положення абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та ст.ст. 387-388 Цивільного кодексу України, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині припинення права власності СУАП "Європоль" на нерухоме майно та ухвалення нового рішення про відмову в такій позовній вимозі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, а саме:

- ОСОБА_1 , не брав участі у розгляді цієї справи, про наявність Оскаржуваного рішення та справи загалом мені стало відомо лише 20.07.2022 з Єдиного державного реєстру судових рішень. Проте, на момент укладення оспорюваних правочинів з відчуження нерухомого майна та до 11.05.2016 він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , яка була залучена до розгляду цієї справи, адже формально була учасником ТОВ "Таміра" на момент укладення оспорюваних договорів. Судом першої інстанції було вирішено питання про його права та інтереси, не залучивши його до розгляду даної справи всупереч Закону, ч.2 ст. 60 та ст. 63 Сімейного кодексу України, оскільки станом на момент укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна частка ОСОБА_8 у статутному капіталі ТОВ «Таміра» належала одночасно йому та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності;

- на підставі абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності СУАП "Європоль" могло бути припинено тільки в разі задоволення позовної вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, чого судом зроблено не було;

- в позовній заяві ТОВ "Таміра" називає себе законним власником Нерухомого майна та зазначає, що право власності товариством не було втрачено. Але при цьому ТОВ "Таміра" просить припинити право власності СУАП "Європоль" на нерухоме майно, чим фактично визнає СУАП "Європоль" власником такого майна. Задоволення судом вищевказаної позовної вимоги свідчить про те, що ТОВ "Таміра" не є власником нерухомого майна, а отже і не мало права на подання позовної заяви у даній справі. А тому судом мало бути відмовлено у задоволенні позову ТОВ "Таміра" в оскаржуваній частині.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача-1 ТОВ «Таміра» не погоджується з доводами цієї скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без задоволення, а рішення в частині задоволення позову вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його у відповідній частині без змін з підстав, викладених у цьому відзиві.

ТОВ«Фінансова компанія «Поліс» у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 просить відмовити у задоволенні цієї скарги, оскільки вважає її безпідставною та необґрунтованою і залишити без змін рішення господарського суду.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою суду від 23.06.2022 поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито провадження за апеляційною скаргою Спільного українсько-американського підприємства «Європоль».

Ухвалою суду від 04.07.2022 поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Поліс».

05.07.2022 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання САУП «Європоль» ТОВ про зупинення дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у даній справі з посиланням на ч.5 ст.262 ГПК України.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2022 об`єднано для спільного розгляду апеляційні скарги Спільного Українсько-Американського підприємства «Європоль» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Поліс» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у справі №29/5005/6325/2011 (904/8849/21); зупинено дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у справі №29/5005/6325/2011(904/8849/21) на час розгляду апеляційних скарг.

25.07.2022 розгляд скарг відкладено на 13.09.2022.

01.08.2022 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та об`єднано її для спільного розгляду з апеляційними скаргами Спільного Українсько-Американського підприємства "Європоль" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" .

У судовому засіданні 13.09.2022 оголошено перерву до 19.09.2022.

16.09.2022 на адресу апеляційного суду надійшли клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс", ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Валлет" про відкладення, а також клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра" про відкладення та про приєднання до матеріалів справи нового доказу у справі №29/5005/6325/2011 (904/8849/21). Висновки суду за результатами розгляду вказаних клопотань викладені в окремому процесуальному документі.

19.09.2022 у судовому засіданні представники ТОВ"Європоль", ТОВ"Діадема Батерфляй" та ТОВ"Ятрань Плюс" надали свої пояснення по справі та навели обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства.

Інші учасники справи у судове засідання не з"явилися.

Ухвали суду про призначення розгляду справи направлені на електронні адреси учасників справи, на які здійснено підписку в АСДС КП "ДСС" для надсилання процесуальних документів в електронному вигляді.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст.6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом та Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до ст.120 Кодексу суд викликає, зокрема, учасників справи , у тому числі, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв"язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення слід скасувати, у задоволенні позовних вимог - відмовити. За апеляційною скаргою ОСОБА_1 апеляційне провадження закрити.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

17.05.2011 року ліквідатор ТОВ "Таміра" Дубницька Н.Ю. звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Таміра" в порядку ст. 51 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Заява обґрунтована недостатністю вартості майнових активів ТОВ "Таміра" для задоволення вимог кредиторів.

Постановою від 02.06.2011 у справі 29/5005/6325/2011 Господарський суд Дніпропетровської області визнав ТОВ "Таміра" банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру у справі, призначив ліквідатором ТОВ "Таміра" Дубницьку Н.Ю.

31.03.2021 ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області у справі №29/5005/6325/2011 ліквідатором призначено Леонова К.Ю.

Наразі у межах справи про банкрутство оспорюється укладений боржником правочин за ознакою його фраудаторності, заявлені вимоги про віндикацію відчуженого за ними спірного майна до останнього набувача.

5.1. Обставини вибуття майна з власності позивача на користь ТОВ фірми "Ідалія".

09.06.2009 між ТОВ "Таміра" як продавцем та ТОВ фірма "Ідалія" як покупцем укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху №1-8, 9а, 10а, 11-34, 35а, 36а, 37а, 38а, 39а, 40а, 41а, 42а, 43а, 44а, 45а, 46а, 47-49, 50а, 51а, 52а, 53а, 54а, 55а, 56а, 57а, 58а, 59а, 60а, 61а, 62а, 63а, 64а, 65а, 66а, 67-88, I, II, III, IV; приміщень антресолі №89-115, 166, V в літ. "Г-1" загальною площею 14 575,5 кв.м., які розташовані за адресою: м.Харків, просп. Московський, буд. 257, від 09.06.2009 (далі по тексту - "Приміщення літ. Г-1", "Нерухоме Майно"), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бінус О.О. за реєстровим № 2086 (далі по тексту - "Оскаржуваний Договір").

6. Доводи, за якими апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції.

Згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).

У питанні критеріїв застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство щодо визнання недійсними правочинів, колегія суддів враховує правові висновки судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13, та зазначає наступне.

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ, який введено в дію з 21.10.2019, а до введення в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство у відповіданих редакціях, які визначали особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

На відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство (як стаття 42 КУзПБ, так і стаття 17 Закону про банкрутство ( у редакції на час укладення правочинів і порушення справи про банкрутство) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного/підозрілого періоду, протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними або осіб, ознаки яких вказують на недійсність правочинів) і переліку підстав, за наявності яких правочини є недійсними.

6.1. Загальні сучасні концепції фраудаторності правочинів, вміщені у Цивільному Кодексі України.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

За результатами розгляду такого спору суд вирішує питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлює не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначає, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Учинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати КГС ВС від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Недійсність договору як приватно - правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання зі сплати заборгованостей за договором діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник позбавляється активів, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Зазначений правовий висновок узгоджується з практикою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/8992/19 (910/20867/17).

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

6.2. Спростування позиції місцевого господарського суду.

Оскаржуваний Договір купівлі-продажу був укладений у червні 2009 року, тобто до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства (далі по тексту - "КУзПБ"). Тому позивач вважає, що приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню в цьому випадку, на чому слушно наголошує і місцевий господарський суд. Надалі він приходить до висновку про можливість визнання недійсними оспорюваних правочинів на підставі загальних засад цивільного законодавства і застосовує сучасну конструкцію фраудаторності до правовідносин учасників ( п.6.1 цієї постанови).

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Суд зазначає, що застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин віднесено:

- момент укладення договору;

- контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа);

- ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

Колегія суддів зазначає, що станом на час порушення провадження у справі про банкрутство боржника діяли наступні чинні на той час норми Закону України "Про поновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом:

Ч. 10 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" регламентувала право керуючого санацією подати заяву про визнання недійсною угоди із ознаками заінтересованості.

Так, угода боржника, у тому числі та, що укладена до винесення господарським судом ухвали про санацію, може бути визнана господарським судом за заявою керуючого санацією відповідно до цивільного законодавства недійсною, якщо: угода укладена боржником із заінтересованими особами і в результаті якої кредиторам завдані чи можуть бути завдані збитки; угода укладена боржником з окремим кредитором чи іншою особою протягом шести місяців, що передували дню винесення ухвали про санацію, і надає перевагу одному кредитору перед іншими або пов`язана з виплатою (видачею) частки (паю) в майні боржника у зв`язку з його виходом зі складу учасників боржника.

Все отримане за такою угодою повертається сторонам.

Розгляд заяв керуючого санацією про визнання угод недійсними і повернення всього отриманого за такою угодою здійснюється господарським судом у процедурі провадження у справі про банкрутство.

Стаття ж 25 цього Закону "Повноваження ліквідатора та членів ліквідаційної комісії " надавала право ліквідатору з тих же самих підстав, що і керуючому санацією ( з підстав, передбачених частиною десятою статті 17 цього Закону) подати до господарського суду заяву про визнання недійсними угод боржника.

Ці норми і мали бути застосовані місцевим господарським судом при розгляді справи. Доказуванню у такій конструкції фраудаторності підлягають тільки дві обставини: 1) заінтересованість осіб 2) завдання або можливість завдання цими угодами шкоди кредиторам.

Ознака заінтересованих осіб була вміщена у глосарій статті 1 цього ж Закону і позначена як - юридична особа, створена за участю боржника, керівник боржника, особи, що входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі і звільнені з роботи за рік до порушення провадження у справі про банкрутство, а також особи, які знаходяться у родинних стосунках із зазначеними особами та підприємцем (фізичною особою) - боржником, а саме: подружжя та їх діти, батьки, брати, сестри, онуки. Для цілей цього Закону заінтересованими особами стосовно керуючого санацією чи кредиторів визнаються особи в такому ж переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Таким чином, в силу цієї редакції не потребували доказування обставини складу засновників у подальших правочинах або руху грошових коштів після проведеного розрахунку за оспорюваними правочинами.

Ліквідатор зобов`язаний був вчасно перевірити сумнівні правочини і виявити їх шкідливість для кредиторів.

Але ліквідатором не наведено аргументи, які б унеможливили його доступ до Реєстру речових прав або ЄДРПОУ, які вміщують інформацію про історію спірного майна і склад учасників (засновників) сторін правочину. На момент звернення з позовом по визнання недійсними правочинів та витребування майна провадження у справі про банкрутство тривало близько десяти років, що складає час, достатній для аналізу сумнівних правочинів. Так само відсутні були перешкоди і для доступу до інформації про рух коштів боржника або про кредиторів і розмір заборгованості перед ними , до первинних бухгалтерських документів (балансу, фінансових звітів ), які б здатні були визначити і конкретизувати шкоду, завдану кредиторам оспорюваними правочинами.

6.3. Щодо необхідності застосування принципу lex specialis derogat generalis (лат. "спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон").

Чинна на час правовідносин між учасниками редакція постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 N 15 "Про судову практику в справах про банкрутство " у п. 1. вміщувала положення про те, що провадження у справах про банкрутство регулюється Законом України від 14 травня 1992 р. N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону від 30 червня 1999 р. N 784-XIV), Господарським процесуальним кодексом України , іншими законодавчими актами України.

Зазначено, що Закон містить спеціальні норми, які мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Подальша судова практика і Верховного Суду України, і Верховного Суду базувалась і ґрунтується нині на тих положеннях, що з моменту порушення провадження у справі про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, що і обумовлює пріоритет застосування у цих правовідносинах спеціального законодавства (Постанова КГС 12 січня 2022 року у cправі № 905/814/20).

При розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон. Необхідно застосовувати принцип lex specialis derogat generalis, у відповідності до якого спеціальний закон скасовує дію загального закону, спеціальний закон має перевагу над загальним. Про це йдеться і у рішенні ЄСПЛ (§69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" від 25.03.1999, §15 рішення у справі "Баранкевич проти Росії" від 26.07.2007), і у вітчизняній судовій практиці (постанови Верховного Суду від 09.11.2018 у справі №263/15749/16-а, від 29.01.2019 у справі №807/257/14, від 03.03.2021 у справі №522/799/16-ц).

Отже, до правовідносин учасників підлягали застосуванню норми матеріального права, а саме ч.10 ст.17 та ст. 25 Закону України "Про поновлення платоспроможності або визнання його банкрутом" в редакції, що була чинна на час порушення провадження у справі про банкрутство ( і яка не змінювалась з часу вчинення правочинів) , які місцевим господарським судом безпідставно застосовані не були, що є підставою для скасування прийнятого рішення у справі (п.4 ч.1 ст. 277 ГПК України). Це призвело до постановлення неправильного рішення у справі, оскільки штучно розширило предмет доказування, а відтак, і часові межі, необхідні для виявлення ознак фраудаторності.

Стосовно посилання місцевого господарського суду на правові висновки Верховного Суду об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження 14-166цс20) Велика палата Верховного Суду конкретизувала власні багаточисельні висновки щодо подібності правовідносин ( п.п. 38.1 та 38.2) і зазначила, що конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши, що учасники спірних правовідносин, об`єкт спору ( які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих правовідносин (права і обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідно правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими ( п.39 ). У справі, що досліджується за основу була взята змістовна подібність матеріально-правового регулювання прав та обов`язків учасників (п. 45.3).

У п.69 зазначеного Рішення (постанови) спростовується прецедентна сила постанов пленумів касаційних судів та Верховного Суду України. Стверджується , що ці акти не є правотворчими чи правозастосовними актами. Вони не встановлюють, не змінюють, не припиняють норми права та не є актами інтерпретації цих норм, визначеними чинним законодавством. Тому суди не мають вказані постанови враховувати.

Колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом у мотивувальній частині судового рішення, що оскаржується, використані висновки Верховного Суду у справах, щодо нерелевантних правовідносин, про що окремо буде зазначено у п.7 цієї постанови.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.

Презумпція сумнівності правочинів, вчинених у підозрілий період, сама по собі не означає безмежної дискреції суду щодо визнання будь-якого правочину, укладеного у такий період, недійсним, а тому вимагає досконалої юридичної техніки застосування і суворого дотримання вимог, встановлених у відповідній нормі закону, оскільки несе ризики непропорційного втручання в цивільний оборот та майнові права контрагентів боржника.

Ст. 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за первісним власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від

1. змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, досліджується його волевиявлення щодо вибуття майна;

2. а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Для визначення добросовісності набувача нерухомого майна. крім приписів ст. 388 ЦК України слід зважати, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Відомості з ДРРПНМ презюмуються правильними, доки не доведено протилежне. Тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

У п. 2.4.1 рішення вірно встановлено факт укладення договору між заінтересованими особами. При цьому колегія суддів акцентує увагу, що ТОВ «Ідалія» є заінтересованою особою щодо боржника за ознакою тотожності деяких членів- засновників продавця і покупця (п. 2.4.1 Рішення). ТОВ «Таміра», маючи кредиторську заборгованість перед кредиторами, укладає оспорювану угоду як заінтересована особа щодо кредиторів в розумінні ст. 1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у відповідній редакції, оскільки надалі наявна на той час кредиторська заборгованість перед деякими кредиторами трансформується у кредиторські вимоги у справі про банкрутство, що засвідчує власне шкідливість оспорюваної угоди для кредиторів, про що стверджує сам позивач і доводами апеляційної скарги це не спростовано.

Судом встановлено (т.10 а.с.108), що в результаті укладення оскаржуваного договору ТОВ «Таміра» позбавило кредиторів як можливості звернути стягнення на спірне майно, так і отримати погашення своїх вимог за рахунок коштів, отриманих від його продажу.

У п.2.4.4 рішення суду приходить до суперечливих висновків (а.с. 101).

Так, з одного боку, він вказує: «Також суд критично ставиться до доводів відповідача та третіх осіб про те, що ТОВ «Ідалія» як юридична особа контрагента ТОВ «Таміра», станом на дату оскаржуваного договору не було заінтересованою особою щодо ТОВ«Таміра» у розумінні статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Суд наголошує, що цей позов подано ліквідатором не на підставі спеціального закону, а на підставі загальних норм і засад цивільного законодавства. І далі він приходить до висновку, що «сама по собі відсутність у ТОВ фірма «Ідалія» формального статусу заінтересованої особи щодо ТОВ «Таміра» в розумінні статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не впливає на можливість кваліфікації оскаржуваного правочину як фраудаторного».

Колегія суддів не погоджується з такими не послідовними та логічно не узгодженими висновками щодо відсутності ознак заінтересованої особи у ТОВ «Ідалія», цей висновок спростовується як змістом ст. 1 ЗУ Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній на час правовідносин між учасниками, так і змістом діючих у тому часі інших норм цього Закону, а саме - ст. ст. 11, 26, і у оцінці оспорюваного правочину як шкідливого (або фраудаторного) ці норми належить застосовувати у сукупності.

Дійсно місцевим господарським судом у п.2.4.5 рішення встановлено факти перебування контрагента ТОВ «Таміра» під контролем учасників ТОВ «Таміра», пов`язаності ТОВ «Таміра» та ТОВ фірма «Ідалія», оскільки тотожний склад учасників обох сторін договору (продавця і покупця) дозволяє стверджувати, що обидві ці юридичні особи управлялися одними і тими ж самими фізичними особами, що, однак не свідчить про підконтрольність їх одна одній. Вжитий судом термін «пов`язаність осіб» стосується податкового законодавства і потребує застосування відповідних критеріїв цієї пов`язаності, що не входить до предмета доказування у справі, що розглядається (відносини контролю неодмінно враховують обсяг корпоративних прав). Однак факт заінтересованості сторони договору має місце.

Надмірним є дослідження складу учасників ІП «Аврора», оскільки ця юридична особа не є стороною оспорюваного договору і правовідносини з нею ніяким чином укладання цього договору не стосуються; стосовно ж розрахунків за оспорюваним договором, то ІП «Аврора» є однією із структур, через яку гроші були перераховані і повернуті до покупця, при цьому прямих доказів щодо причетності саме ОСОБА_11 , як засновника ІП «Аврора» до цих операцій не надано.

Розмір кредиторських вимог податкових органів становить 3 609 206 грн. 30 коп. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2011р. у справі №29/5005/6325/2011 визнано кредиторські вимоги ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова як заборгованість за 2009 рік відповідно до податкової декларації орендної плати №1993 від 29.01.2009р. Правонаступником за цими вимогами є Головне Управління ДПС у Харківській області, яке рахується в реєстрі вимог кредиторів. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2011р. визнані кредиторські вимоги ДПІ у Фрунзенському районі м. Харкова, що свідчить про наявність невиконаних зобов`язань на момент укладення оспорюваного правочину, відтак і шкоду кредиторам.

Колегія суддів, однак, не погоджується з доводом суду про завдання шкоди ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», оскільки відсутні докази наявності боргу у боржника перед Банком у часі укладення оспорюваного правочину. Наведена правова позиція у справі № 916/2611/14 (постанова від 04.12.2018р.) не релевантна правовідносинам, що склалися, оскільки у цій постанові встановлені обставини звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності заборгованості.

Є помилковим також висновок місцевого господарського суду щодо завдання шкоди ВТВ Банку оскаржуваним договором, оскільки його вимоги у банкрутстві були відхилені, а дії ліквідатора Дубницької Н.Ю. щодо реалізації нею заставного майна визнано незаконними (постанова ДАГС від 26.06.2014р. у справі №29/5005/6325/2011). При цьому у судових рішеннях відсутні обставини щодо укладення оспорюваного правочину, чи його аналізу, чи пов`язаності заставного майна з предметом спору, що наразі розглядається.

Судом помилково у п.3.6.1 рішення зроблено висновок про відсутність права у ТОВ «Діадема Батерфляй» і ТОВ «Ятрань Плюс» на відчуження спірного майна відповідачеві-1 03.04.19р. За наявності неоспорених, не скасованих і чинних правочинів щодо набуття цими юридичними особами права власності на спірне майно такий висновок суперечить фактичним обставинам справи і вимогам ч.2 ст.328, ст. 204 Цивільного Кодексу України. Важливим є і факт у цьому аспекті добросовісності ТОВ «Ятрань Плюс», яка не є зацікавленою особою стосовно ТОВ фірми «Ідалія», оскільки вона не позначена такою (щодо складу учасників) у ст. 1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Однак до предмету доказування у справі, що розглядається, входять обставини дійсності /недійсності правочину від 09.06.09р., укладеного між продавцем ТОВ «Таміра» і покупцем ТОВ фірма «Ідалія», який і належить дослідити на предмет його фраудаторності. Права ж подальших продавців на відчуження спірного майна, що ґрунтуються на подальших правочинах, виходять за межі доказування у цій справі.

Тому доцільно зробити висновок, що відповідач-1, який придбав спірне майно через десять років з моменту його продажу боржником і який не є зацікавленою особою щодо жодного з продавців, і покупців цього майна, не знав і не міг знати щодо обставин первісного вибуття цього майна на підставі договору між зацікавленими особами.

Висновок ВС, викладений у п.50 постанови КГС від 17.03.21р. у справі №922/634/19: «Суд звертає увагу, що при придбанні майна (частин у статутному капіталі) покупець мав би проявляти розумну обачливість і дослідити історію вибуття майна у попередніх власників- учасників товариства хоча б за останні три роки, що є стандартною діловою практикою при купівлі частин у статутному капіталі товариства, особливо у розмірі 100%», не релевантний правовідносинам, що склалися, оскільки відповідач-1 набув майно у строк понад три роки з моменту оспорюваного правочину ( у даній справі десять років).

Справа №69з-22, на яку місцевий господарський суд посилається як на доказ обізнаності відповідача-1 про незаконність вибуття майна, стосується виключно вжиття забезпечення позову у правовідносинах між ним і ТОВ «Ятрань Плюс» станом на 03.04.19р., у ній не йдеться про незаконність вибуття майна від боржника.

У справі №922/743/19 відповідач-1 не мав жодного процесуального статусу. Так, в ухвалі Господарського суду Харківської області від 25.03.19 р. у цій справі про відкриття провадження у справі у п.8 зазначено, що клопотання про залучення відповідача-1 як третьої особи буде розглядатися у підготовчому засіданні, яке призначене тільки 26.04.19р., у той час, як договір вже було укладено.

У справі №922/744/19, де відповідач-1 є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, однак ухвала про відкриття провадження у цій справі винесена тільки 25.08.19р., тоді як відповідач-1 придбав це майно 03.04.19 р., тобто до відкриття провадження у справі, а відтак, і до набуття майном ознак спірності, що повністю спростовує висновок місцевого господарського суду про обізнаність відповідача-1 щодо незаконності відчуження - набуття права власності попередніми власниками.

Не знайшов свого підтвердження і висновок місцевого господарського суду про те, що з аналізу Договору № 571 відповідач-1 міг дізнатися про незаконність набуття майна ТОВ «Діадема Батерфляй».

Сам по собі цей договір є правовстановлюючим документом, чинним на час набуття права власності відповідачем-1 на спірне майно, тому власник майна захищений презумпцією правомірності правочину.

Крім того, для вирішення питання щодо добросовісності відповідача-1 має факт його обізнаності щодо незаконності вибуття майна саме з володіння першого власника, позивача у справі, а не подальших набувачів.

Обставини справи №29/5005/6325/2011 не є преюдиційними (ч. 4 ст.75 ГПК України), оскільки склад учасників не є тотожним. Обставини недобросовісності Спільного українсько-американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю у справі № 29/5005/6325/2011 ґрунтувалося на тому, що воно не перевірило правовстановлюючі документи ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не дослідило судові спори щодо майна, у той час, як у справі, що розглядається, встановлено, що станом на 03.04.19р. судових спорів щодо незаконного вибуття майна з володіння ТОВ "Таміра"- не було.

Заяви про забезпечення позовів у справах №922/744/19, №693-22 подані після 03.04.19р.- дати набуття відповідачем-1 права власності на спірне майно.

Факт придбання частини суміжного майна у грудні 2017 року відповідачем-1 не свідчить про обізнаність його про особливості вибуття майна від боржника. Як стверджує позивач, йому самому в особі ліквідаторів не було відомо про нюанси укладення договору між заінтересованими особами, відтак відповідач-1 не є учасником первинного вибуття майна від боржника, факти і докази його обізнаності, наведені у рішенні місцевого господарського суду, спростовані доводами апеляційної скарги. Було б порушенням балансу інтересів сторін і несправедливо вважати, що позивач, який був учасником спірних правовідносин, не знав про їх фраудаторність до 2020 року, коли у Суді Белізу була розкрита інформація про бенефіціарного власника ІП`Аврора», яке також не було учасником правовідносин, а відповідач-1 ще у квітні 2019 року знав, міг знати або повинен був знати, хоча він не є стороною фраудаторного правочину, не був учасником судового процесу у Суді Белізу і ніяким чином не міг виявити цю фраудаторність через відсутність у нього доступу до первинних документів боржника. До правовідносин застосовується презумпція добросовісності відповідача-1. Факти добросовісності/ недобросовісності ТОВ «Діадема Батерфляй», ТОВ «Ятрань Плюс» на кваліфікацію спірних правовідносин не впливають, оскільки проти них не спрямовані позовні вимоги про витребування майна.

За таких обставин помилковим є висновок місцевого господарського суду про пропорційність втручання у право власності відповідача-1, оскільки він не може бути поставлений у ситуацію покладення на нього надмірного тягаря, вилучення у нього майна на безкомпенсаційній основі.

Колегія враховує також, що на момент придбання майна відповідачем-1 минуло 10 років, що становить час, достатній для висновку про наявність правової визначеності у правовідносинах між попередніми власниками. При- наймні подальші судові спори стосувалися правовідносин між іншими особами, а не щодо боржника, що повністю спростовує висновки місцевого господарського суду про те, що відповідач-1 знав і міг знати про незаконність вибуття майна від боржника.

Висновок ВС у постанові від 18.02.21р. у справі №14/5096/1020/2011 щодо з`ясування питання пов`язаності набувача майна з боржником (попередніми набувачами майна) не може бути застосований у справі, оскільки відповідач-1 не є зацікавленою особою щодо боржника.

Не підтверджені належними доказами висновки місцевого господарського суду щодо придбання майна за заниженою ціною, оскільки відсутні об`єктивні критерії для такого твердження, а саме ні експертне дослідження, ні належна оцінка спірного майна не проведені, водночас, інші ціни на це майно є договірними, визначеними за згодою сторін, що не свідчить про їх заниження. Для висновку про наявність факту заниження ціни слід застосовувати порівняльний метод дослідження ціни на аналогічні об`єкти, що неможливо через недостатність як вихідних даних, так і спеціальних знань. За таких обставин місцевим господарським судом не застосовано порівняльний метод визначення ринкових цін щодо аналогічної нерухомості, зроблено помилковий висновок про заниженість ціни відчуження, зважаючи тільки на вартість оцінки предмета іпотеки.

Є обґрунтованими доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" щодо необхідності задоволення позовних вимог в частині вимог про недійсність фраудаторного правочину. Так, дійсно фраудаторний правочин не є нікчемним (недійсним, в силу вказівки в законі), отже , доказування ознак фраудоторності насамперед в редакції чинного на час правовідносин між сторонами ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» потребує встановлення: а) ознак заінтересованості покупця і продавця, що є очевидним, і про що ТОВ «Таміра» як продавець не могла не знати ( зазначене стосується і ліквідаторів боржника); б) факту завдання або можливість завдання шкоди кредиторам, що також вирішується аналізом кредиторської заборгованості у справі про банкрутство у часі її виникнення.

Необхідність заявити вимоги про визнання недійсним договору обґрунтовується правом ліквідатора на витребування майна у справі про банкрутство. Так, у п.35.25 постанови ВС від 20.02.20р. у справі №922/719/16 судова палата для розгляду справ про банкрутство КГС у складі ВС вважає, що у разі, коли відчуження майна відбулося іншою особою після правочину, вчиненого боржником у спірний період з такою іншою особою (кредитор у розумінні ст.20 Закону про банкрутство) і визнаного судом недійсним з підстав визначених частиною першою ст.20 ЗУ Про банкрутство ліквідатор боржника не позбавлений права заявити вимоги про витребування майна в останнього набувача відповідно до ст.388 ЦК України, звернення ліквідатора боржника із заявою в порядку ст.388 ЦК України є ефективним способом захисту порушення прав боржника, відповідає повноваженням ліквідатора та не суперечить меті Закону про банкрутство.

Поряд з цим слід зауважити, що застосування приписів ст. 388 ЦК України як наслідок визнання недійсним правочину або спростування майнових дій боржника на підставі ст.20 Закону про банкрутство є можливим лише за певних умов та на підставі відповідних доказів, що наведені вище у цій постанові (п.35,27 постанови).

Однією з підстав витребування майна у добросовісного набувача є вибуття майна поза волею власника (п.35.14)(п.37), чого у цій справі не відбулося. Так, з матеріалів справи вбачається, що ніякого спотворення волі боржника ні в часі передачі майна, ні в часі укладення договору - не було. Відповідно, відповідач-1 як добросовісний набувач майна жодним чином цю волю боржника не спотворив і не впливав на неї і так само на волю інших набувачів. Правомірність набуття майна відповідачем -1 не спростовано. Навпаки, з 2006 року позивач мав намір відчужити своє майно відповідачеві-1, що засвідчується листами про наміри та узгодження точної дати укладення договору у періоді 2007-2009 роки ( т. 7 а.с.14-16). Та обставина, що спірне майно вибуло на підставі фраудаторного правочину не спростовує наявність волі позивача як юридичної особи саме у такий спосіб здійснити відчуження майна. Волю на відчуження майна як внутрішній стан не можна ототожнювати із способом відчуження майна як формою реалізації у зовнішньому прояві з позиції законності або незаконності цього прояву.

Разом з тим, місцевим господарським судом при вирішенні питання про поважність пропуску строку позовної давності помилково застосовано позицію, викладену у постанові від 11.11.21р. у справі №910/8482/18(910/4866/21), у якій колегією суддів враховано, у тому числі, виявлення ознак фраудоторності протягом тривалого часу, включаючи період досудового розслідування, саме в межах якого протягом 2020 та 2021 років і було виявлено значну частину доказів фраудоторності спірних торгів (висновки експертів від 21.12.2020р. та від 27.01.2021р.), відсутність до 14.08.2019р. зовнішнього незалежного управління ПрАТ «Сіріус Буд», яке було фактично встановлено лише з дати визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

У справі, що розглядається, обставини справи не є тотожними. Дійсно в діях першого і другого ліквідаторів боржника Дубницької Н.Ю. і Івіної В.В. була допущена бездіяльність, але судовими рішення бездіяльності арбітражних керуючих в частині відсутності аналізу фраудоторності укладених правочинів - не встановлено. Інша протиправна бездіяльність на можливість проведення такого аналізу не вплинула, а повноваження Дубницької Н.Ю. були припинені судом на підставі її власної заяви, ліквідатор не була усунута судом через її заінтересованість або дії в інтересах засновників, як про зазначає суд.

Судом вірно встановлено, що трирічний строк позовної давності сплив 11.06.2012р. за часу, коли Дубницька Н.Ю. виконувала функції ліквідатора.

Однак суд не взяв до уваги, що і наступні ліквідатори Куліченко М.В. і Шаповалов І.В. ухилилися від належного аналізу договорів боржника на предмет їх фраудоторності, не з`ясували і не перевірили ознак заінтересованості продавця і покупця, не з`ясували наявність кредиторської заборгованості у часі оспорюваного правочину, відтак, не з`ясували шкідливості правочинів боржника для кредиторів.

Утруднення виявлення ознак оплатності / безоплатності помилково обґрунтовується судом як поважна причина пропуску строку позовної давності, оскільки фраудоторний правочин може бути як оплатним, так і безоплатним. У справі відсутні дані про будь - які об`єктивні перешкоди подання позову наступними ліквідаторами, і у ході судового розгляду за участю ТОВ Фірма «Ідалія» були б з`ясовані всі особливості проведеного розрахунку за оспорюваними правочинами. Натомість ліквідатор Куліченко М.В. помилково закцентував свою увагу тільки на обставині з`ясування оплатності правочину, внаслідок чого три роки він обмежувався тільки перепискою з покупцем майна, уточнюючи обставини проведення розрахунків. Суд помилково зазначив також про поважну причину пропуску строку позовної давності, як необхідність з`ясування складу власників ІП «Аврора», яка взагалі не є стороною договору і набувачем спірного майна.

Питання протиправності дій ОСОБА_11 , його особистого інтересу у цій справі як фізичної особи- засновника заінтересованих осіб та ряду інших юридичних осіб, причетних чи не причетних до виведення активів боржника не є предметом цього судового спору і не можуть враховуватися як поважні причини пропуску строку позовної давності у спорі про визнання недійсного договору, сторонами якого вони не є, і про витребування майна, яке набули інші особи. Судом помилково пов`язується факт фраудоторності оспорюваного договору з моментом обізнаності про особу- кінцевого бенефіціарного власника ІП «Аврора» (абз.7 п.5.22 рішення, що оскаржується). Натомість ліквідатор і суд мали б з`ясувати склад засновників продавця і покупця, що і є справжньою ознакою заінтересованості як елементу фраудаторності договору.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Колегія суддів не вбачає підстав для втручання у право власності набувача не тільки через задавненість правовідносин, а і через відсутність суспільного (публічного) інтересу, яким не є інтерес кредиторів у справі. Крім того, колегія зазначає, що з моменту укладення оспорюваного договору до моменту звернення до суду пройшло десять років, приміщення змінило функціональне призначення, що визнається сторонами. Це свідчить про безповоротність змін, які відбулися, щодо спірного майна та обов"язково повинно враховуватися при вирішенні спору і становить основу правової визначеності.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача-1 про те, що вже з часу призначення Куліченка М.В. у березні 2016 року у нього були відсутні жодні об`єктивні перешкоди щодо з`ясування ознак заінтересованості продавця і покупця в оспорюваному договорі, наявності зобов`язань боржника, строк виконання яких на час укладення договору настав, що пов`язується із шкідливістю правочину для кредиторів.

Таким чином, приходимо до висновку, що місцевий господарський суд помилково застосував сучасну конструкцію фраудаторності, і помилково не застосував чинні на той час спеціальні норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", зазначені вище, що призвело до необґрунтованого розширення кола обставин, що підлягали доказуванню у цій справі, а відтак, і до постановлення неправильного рішення в частині неправильного визначення темпоральних ознак фраудаторності, що надалі також вплинуло на його оцінку наявності поважних причин пропуску строків позовної давності.

Згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску ( постанова КГС ВС від 30.04.2020 у справі № 19/49-10).

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів зазначає, що дійсно ним надано документи, які підтверджують факт шлюбних відносин з ОСОБА_18 , відтак скаржник стверджує про наявність у нього права на частку у ТОВ «Таміра» як похідного від статусу спільної сумісної власності подружжя.

Наразі у цій справі зміст правовідносин між учасниками ТОВ «Таміра» з приводу розміру їх часток (майнових і корпоративних прав) у справі не розглядався, судом не вирішувався, у мотивувальній частині рішення питання про права та обов`язки ОСОБА_1 або його дружини не аналізувалося, що згідно з п.3 ч.1 ст.264 ГПК України є підставою для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

За таких обставин, судова колегія приходить до висновків про необхідність задовольнити апеляційні скарги Спільного українсько-американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю у повному обсязі, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" в частині вимог щодо скасування рішення, в позові слід відмовити по суті щодо витребування майна та про припинення права власності відповідача-1 на спірне майно, у вимозі про визнання недійсним договору - за пропуском строку позовної давності, і закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги не обґрунтованими з огляду на п. 6 цієї постанови.

Аргумент щодо розгляду справи за відсутності неповідомлених учасників відповідачем-1 не підтримано, інші аргументи відповідача-1 розглядаються таким чином:

- відсутність первинних документів, які б підтверджували ознаки фраудаторності спростовується реєстром вимог кредиторів, у яких визнана кредиторська заборгованість, наявна у часі укладення оспорюваного правочину;

- колегія суддів погоджується із твердженням про відсутністю у позивача права власності на час подання позову з підстав, зазначених у п.6 постанови;

- є доказаним факт заінтересованості осіб покупця і продавця щодо боржника і кредиторів;

- факт отримання і розпорядження грошовими коштами продавцем ТОВ"Таміра" відсутній за оспорюваним правочином, оскільки грошові кошти надійшли від покупця до боржника, але в той же день внаслідок декількох перерахувань (трансакцій) були повернуті до продавця.

8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права і інтереси особи за захистом яких вона звернулась до суду.

Аргументи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Право власності позивача порушено не було. Свого майна позивач позбувся на підставі фраудатного правочину, проте воля на укладення такого правочину позивачем мала місце, майно вибуло саме у такий спосіб, було продано іншим набувачам. На момент придбання спірного майна одним із скаржників, не було встановлено ні незаконності вибуття майна з володіння позивача, ні оспорювання факту його вибуття, що виключає обізнаність відповідача-1 про фраудаторність правочину, що оспорюється. Доводи місцевого господарського суду про таку обізнаність стосуються спорів про подальше відчуження, ґрунтуються на припущеннях і повністю спростовані доводами апеляційної скарги відповідача-1. Враховуючи , що з моменту вибуття майна до придбання його відповідачем-1 минуло десять років, зважаючи на принцип правової визначеності, набувач спірного майна є добросовісним, що виключає втручання у його право власності.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Стаття 277 ГПК України встановлює підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг Спільного українсько-американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс", скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскільки питання про права та обов"язки ОСОБА_1 не вирішувалися, апеляційне провадження за його апеляційною скаргою належить закрити.

Керуючись ст.ст. 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Спільного українсько-американського підприємства "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) - задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) - скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.09.2022.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков