ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2022 р. Справа№ 904/868/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Євсікова О.О.

секретар судового засідання: Заборовська А.О.

за участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.06.2022

у справі №904/868/22 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом 1. Товариства обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті"

до 1. Дніпровської міської ради

2. Військової частини НОМЕР_1 в особі Міністерства оборони України

про визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним актів про примусове відчуження майна,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Товариство обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" звернулись до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просили:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 11.03.2022 №11аг "Про примусове відчуження майна на користь підрозділів військової частини", виданий військової частиною НОМЕР_1 за погодженням Дніпровської міської ради №7/10-469 від 11.03.2022.

- визнати недійсним Акт про примусове відчуження або вилучення майна, складений та підписаний військовою частиною НОМЕР_1 та Дніпровською міською радою щодо нерухомого майна належного Товариству обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" () розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 35 та складається: літ. Л-1, нежитлова будівля, загальною площею 280,7 кв.м.; літ. В-навіс, загальною площею 180,0 кв.м.; літ. М-навіс, загальною прощею площею 180,0 кв.м.; літ. Н- вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5 кв.м.; літ. П - ТП (тимчас.), загальною площею 7,6 кв.м.; літ. Р- бесідка (тимчас.), загальною площею 10,9 кв.м.; №1 - ворота, площею 8,8 кв.м.; №2 - огорожа, площею. 581,3 кв.м.; № 3 - хвіртка, площею 2,0, кв.м.; №4 огорожа, площею 38,3 кв.м.; №5 - ворота, площею 9,1 кв.м; №6- хвіртка, площею 2,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

- визнати недійним акт про примусове відчуження або вилучення майна, складений та підписаний військовою частиною НОМЕР_1 та Дніпровською міською радою щодо нерухомого майна належного Товариству з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" (), розташованого за адресою: м. Дніпро, вулиця Січеславська Набережна, 47А, а саме нежитлової одноповерхневої споруди Виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А', A'', A''', огорожі № 1,2,3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі незаконно відчужили належне позивачам майно.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.04.2022 залучено військову частину НОМЕР_1 в особі Міністерства оборони України в якості співвідповідача та передано справу № 904/868/22 за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

В обґрунтування заявлених вимог Товариство обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" посилається на наказ №11аг від 11.03.2022 та акти про примусове відчуження або вилучення майна, складені та підписані військовою частиною НОМЕР_1 та Дніпровською міською радою, на підставі яких було відчужено вказане вище майно.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Ухвала мотивована тим, що відповідно до змісту позову, вона не пов`язана з будь - якою матеріально правовою вимогою, як це передбачено п.п. 6, 13 ч.1 ст. 20 ГПК України.

Так, в оскарженій ухвалі судом визначено, що фактично предметом спору у поданій суду заяві є визнання протиправним та скасування наказу, визнання недійсним актів про примусове відчуження майна.

При цьому, судом відзначено, що твердження позивачів про те, що даний спір є спором щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності є помилковим. Зокрема, як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, майно позивачів було вилучено рішенням командира військової частини під час дії воєнного стану.

З умов пункту 8 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» вбачається, що військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Оскільки командир військової частини, що видав оскаржений позивачами наказ, діяв як суб`єкт владних повноважень у правовому режимі воєнного стану, що у даній справі не охоплюється положеннями статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що даний спір не підвідомчий господарському суду.

При цьому, судом зазначено, що даний спір виник саме внаслідок виконання командиром військової частини в умовах воєнного стану, цей спір є публічно-правовим і не може бути розглянуто судом в порядку господарського судочинства як приватно-правовий спір, у зв`язку з чим вирішення питання правомірності або неправомірності дій командира військової частини в умовах воєнного стану належить до юрисдикції адміністративних судів на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивачі - Товариство з обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 скасувати повністю та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Підставами для скасування ухвали у справі скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, внаслідок неповного з`ясування обставин справи.

Зокрема апелянт посилається на те, що:

- суд не врахував, що заявлені вимоги відповідають п.п. 6 ч.1 ст. 20 ГПК України, оскільки предметом позову є захист права власності позивача, яке було порушено оспорюваними наказом та актами;

- суд не взяв до уваги те, що сама участь суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції;

- суд помилково керувався висновками Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1661/20, адже, на думку скаржника, розмежування спорів між цивільною та господарською юрисдикцією не є подібною до обставин щодо визначення юрисдикції у даній справі;

- суд помилково зазначив, що позивачі звертались зі спором щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, оскільки, позивачі вказували на те, що спір виник щодо права власності та визнання недійсними актів, що порушує таке право власності;

- судом неповно з`ясовано обставини щодо дійсного предмету позову, а також безпідставно встановлено обставини щодо наявності ознак публічності спору, оскільки судом не враховано обмеження, що містяться у ч. 1 ст. 267 КАС України щодо осіб, які мають право на звернення до адміністративного суду з питань примусового відчуження майна.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач-1 (Дніпровська міська рада), у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Відповідач-2 (Військова частина НОМЕР_1 в особі Міністерства оборони України) не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Попікова О.В., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №904/868/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

06.07.2022 матеріали справи надійшли до апеляційного суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 у справі №904/868/22. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 08.08.2022. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 03.08.2022. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 03.08.2022. Запропоновано учасникам справи повідомити суд про можливість розгляду справи без участі їх представників або участю у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2022 розгляд справи було відкладено до 12.09.2022.

Явка представників сторін.

До судового засідання від 12.09.2022 з`явились всі представники сторін.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За приписами ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

З наказу від 11.03.2022 №11аг "Про примусове відчуження майна на користь підрозділів військової частини", вбачається, що його було видано військовою частиною НОМЕР_1 за погодженням Дніпровської міської ради №7/10-469 від 11.03.2022.

На виконання цього наказу було складено Акти про примусове відчуження або вилучення майна, які було складено військовою частиною НОМЕР_1 за погодженням Дніпровської міської ради №7/10-469 від 11.03.2022.

Позивачі - Товариство обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" звертаючись з даним позовом, просили визнати даний наказ незаконним та скасувати його, Акти про примусове відчуження або вилучення майна - визнати недійсними.

Звертаючись з даним позовом, позивачі виходили з того, що підставі п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України, цей спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції встановив, що майно позивачів було вилучене рішенням командира військової частини під час дії воєнного стану.

Суд дійшов висновку, що у даному випадку командир військової частини, що видав оскаржений позивачами наказ, діяв як суб`єкт владних повноважень у правовому режимі воєнного стану.

Оскарженою ухвалою господарського суду відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 у зв`язку з тим, що позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Статтею 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

В основу визначення підвідомчості покладено три критерії: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірного правовідношення.

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 6, п. 13 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (п.6 ст.20 ГПК України; справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (п.13 ст.20 ГПК України).

Так, позивачі звернулись з позовною заявою, в якій просять:

- визнати наказ від 11.03.2022 №11аг "Про примусове відчуження майна на користь підрозділів військової частини", виданий військовою частиною НОМЕР_1 за погодженням Дніпровської міської ради №7/10-469 від 11.03.2022 незаконним та скасувати його, Акти про примусове відчуження або вилучення майна визнати недійсними;

- скасувати Акти про примусове відчуження або вилучення майна, які було складено військовою частиною НОМЕР_1 за погодженням Дніпровської міської ради №7/10-469 від 11.03.2022

Суд першої інстанції, дослідивши подану позивачами заяву зазначив, що даний спір не є спором щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з даним висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Як вбачається з норм ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності, крім спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

В даній справі предметом спору є оскарження актів щодо примусового відчуження нерухомого майна.

Колегія вважає, що апелянт дійшов помилкового висновку про те, що даний спір на підставі п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України подається до господарського суду з тих підстав, що оспорюваними наказом та актами здійснено втручання у право власності позивачів.

Окрім того, колегія звертає увагу на те, що правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, - це ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.

За приписами ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства, юрисдикція адмінсудів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 3 КАС передбачено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в т.ч. на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пунктів 1 та 8 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.

Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 805/4505/16-а). Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №804/14471/15).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, у тому числі, такі заходи правового режиму воєнного стану як примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

За визначенням статті 3 цього ж Закону військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є (у тому числі) командири військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що майно позивачів було вилучене рішенням командира військової частини під час дії воєнного стану.

Відтак, приймаючи до уваги, що оскаржуваний позивачами наказ та акти були видані суб`єктом владних повноважень в умовах режиму воєнного стану, суд прийшов до вірного висновку, що даний спір не підвідомчий господарському суду, оскільки є публічно-правовим.

Доводи апелянта про відсутність підстав вважати даний спір публічно-правовим не приймаються до уваги.

Посилання апелянта на ч. 1 ст. 267 КАС України, щодо неврахування обмежень до осіб, які мають право на звернення до адміністративного суду з питань примусового відчуження майна, колегія відхиляє як необґрунтовані, оскільки до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Суд дійшов вірного висновку про те, що цей спір є публічно-правовим і не підлягає розгляду судом в порядку господарського судочинства як приватно-правовий спір.

Твердження скаржника про те, що суд керувався висновками Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1661/20, та вказав про подібність спорів між цивільною та господарською юрисдикцією є помилковими та не знайшли свого підтвердження.

Відтак, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у відкритті провадження у справі.

Оскаржена ухвала є вмотивованою, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства обмеженою відповідальністю "Квартал-Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Естейт Сіті" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 залишити без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, 275, 276, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.09.2022

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

О.О. Євсіков