УХВАЛА

29 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/8501/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О. М. - головуючий, Губенко Н.М., Студенець В. І.,

за участю секретаря Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс»

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Спичак О. М.

від 22.09.2021

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Скрипки І. М., Михальської Ю. Б., Тищенко А. І.

від 30.06.2022

у справі за позовом Комунального підприємства «Київпастранс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Укравтоторг»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»

про стягнення 14 305 976,61 грн,

за участю представників:

позивача: Тараско Т.Є.,

відповідача: Осипчук Н.О.,

третьої особи: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року Комунальне підприємство «Київпастранс» звернулося до Господарського суду м.Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Укравтоторг» про стягнення 14 305 976,61 грн штрафних санкцій.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 прострочив поставку позивачу автобусів у кількості 53 одиниці, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення з відповідача нарахований на підставі п. 8.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 штраф у сумі 14 305 976,61 грн.

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

22.07.2020 між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» (лізингодавець) та Комунальним підприємством «Київпастранс» (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ, відповідно до умов якого лізингодавець приймає на себе зобов`язання придбати у власність у продавця предмет лізингу відповідно до технічних характеристик (специфікацій), наданих лізингоодержувачем, викладених у додатку 4 до цього договору, та передати його в строкове платне користування лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу на строк та на умовах, визначених цим договором. Лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати лізингодавцю лізингові платежі, комісії, які зазначені у додатку 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною, компенсацію інших витрат, що передбачені цим договором, та виконувати інші обов`язки, передбачені цим договором та чинним законодавством України (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.1.2 договору фінансового лізингу № 1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 визначення предмета лізингу, його технічних характеристик (специфікацій), вартість предмета лізингу, графік лізингових платежів, дата та місце поставки предмета лізингу / одиниці предмета лізингу, а також інші умови, що мають безпосереднє відношення до цього договору, визначаються у додатку 4 до цього договору. У випадку, коли згідно цього договору у лізинг передається декілька предметів лізингу, або поставка одиниць предмету лізингу здійснюється декількома партіями, сторони укладають додаткову угоду до цього договору (щодо коригування переліку майна, що складає предмет лізингу, вартості предмета лізингу та графіку лізингових платежів) та викладають додаток 4 у новій редакції.

У п. 1.2.1 договору фінансового лізингу № 1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 сторонами погоджено, що строк лізингу починається з дати передачі предмета лізингу/одиниці предмета лізингу у користування лізингоодержувачу, що підтверджується підписанням відповідного (першого) акту прийому-передачі предмета лізингу/одиниці предмета лізингу.

Відповідно до п. 2.1 договору фінансового лізингу № 1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 дата та місце поставки предмета лізингу визначаються у додатку 4 до цього договору. При цьому, у випадку здійснення поставки предмета лізингу раніше визначеної дати, лізингоодержувач зобов`язаний достроково прийняти предмет лізингу в порядку, передбаченому цим договором.

Зобов`язання лізингодавця передати предмет лізингу/одиницю предмета лізингу лізингоодержувачу виникають з дати приймання предмета лізингу/одиниці предмета лізингу лізингодавцем від продавця на суму вартості предмета лізингу/одиниці предмета лізингу. Передача предмета лізингу/одиниці предмета лізингу лізингоодержувачу здійснюється лізингодавцем виключно за умови виконання лізингоодержувачем наступних вимог:

а) належного та своєчасного виконання зобов`язань щодо сплати авансового платежу та комісій згідно з тарифами;

б) укладання додаткової угоди до цього договору (зокрема щодо корегування переліку майна, що складає предмет лізингу, вартості предмета лізингу, графіку лізингових платежів) у випадку зміни:

- вартості предмета лізингу станом на дату підписання акту приймання-передачі предмета лізингу;

- дати поставки предмета лізингу, зазначеної у додатку 4 до цього договору;

- врегулювання лізингодавцем права з продавцем на податковий кредит з ПДВ за предметом лізингу відповідно до норм чинного податкового законодавства України (п. 2.2 договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020).

Відповідно до п. 2.3 договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 передача лізингоодержувачу предмета лізингу та документів до нього оформлюється підписанням сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу/одиниці предмета лізингу впродовж 3-х банківських днів, починаючи з дати повідомлення про час та місце передачі предмета лізингу лізингоодержувача продавцем та/або лізингодавцем.

У п. 2.9 договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 сторонами погоджено, що у випадку непоставки предмета лізингу продавцем та/або неналежного виконання продавцем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу, які призвели до неможливості належного виконання лізингодавцем умов цього договору, лізингодавець цим договором відступає лізингоодержувачу право вимоги до продавця в розмірі авансового платежу, а лізингоодержувач приймає таке право вимоги. Про відступлення права вимоги лізингодавець письмово повідомляє лізингоодержувача та продавця. Відступлення набуває чинності з моменту, зазначеного у повідомленні лізингодавця. У випадку відступлення права вимоги лізингодавцем, повернення бідь-яких інших платежів, сплачених лізингоодержувачем лізингодавцю в межах виконання цього договору, не здійснюється. При відступлені права вимоги, сторони здійснюють коригування сум ПДВ з послідуючою реєстрацією в єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог чинного законодавства України.

У додатку 4 до договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 (Специфікація предмета лізингу) сторони погодили, що предметом лізингу є:

1) міські автобуси довжиною 12 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-203015 (предмет лізингу 1),

2) міські автобуси довжиною 18,75 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-215069 (предмет лізингу 2).

Крім того, додатком 4 сторони визначили, що вартість одиниці предмета лізингу 1 становить 202000,00 Євро (6381341,60 грн), загальна вартість всіх одиниць предмета лізингу 1 - 16160000,00 Євро (510507328,00 грн); вартість одиниці предмета лізингу 2 становить 288000,00 Євро (9098150,40 грн), загальна вартість всіх одиниць предмета лізингу 2 становить 34560000,00 Євро ,00 грн); загальна вартість всіх предметів лізингу - 50720000,00 Євро ,00 грн); сума авансового платежу - не менше 20% загальної вартості предмета лізингу 1 - 3232000,00 Євро (102101465,00 грн), не менше 20% загальної вартості предмета лізингу 2 - 6912000,00 Євро (218355609,60 грн).

У додатку 6 до договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 (Специфікація) сторони погодили, що предметом лізингу є міські автобуси довжиною 12 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-203015 у кількості 80 одиниць та міські автобуси довжиною 18,75 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-215069 у кількості 120 одиниць.

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020, якими вносились зміни та доповнення до вказаного договору, зокрема, було викладено додаток 4 у новій редакції, з якої вбачається, що договором купівлі-продажу є договір купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020, укладений між продавцем, лізингодавцем та лізингоодержувачем; адреса передачі предмета лізингу - 03148, м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних, 3/5; передача предметів лізингу може здійснюватися кількома партіями, але не пізніше 25.12.2020. Вказані строки відповідають строкам, зафіксованим у договорі купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 та можуть бути змінені відповідно до укладеної додаткової угоди до нього..

22.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Укравтоторг» (продавець), Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» (покупець-лізингодавець) та Комунальним підприємством «Київпастранс» (лізингоодержувач) укладено договір купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ, відповідно до умов якого продавець зобов`язаний продати, а покупець-лізингодавець зобов`язаний купити для подальшої передачі в строкове платне користування на умовах фінансового лізингу лізингоодержувачу (відповідно до договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020):

міський автобус довжиною 12 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-203015, виробник ВАТ «Мінський автомобільний завод - Керуюча компанія холдингу «Белавтомаз» (надалі - «Виробник»), країни виробництва - Республіка Білорусь, зазначений у додатку №1 «Специфікація» до цього договору (надалі Товар 1), у кількості 80 одиниць

міський автобус довжиною 18,75 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-215069, виробник ВАТ «Мінський автомобільний завод - Керуюча компанія холдингу «Белавтомаз» (надалі - «Виробник»), країни виробництва - Республіка Білорусь, зазначений у додатку №1 «Специфікація» до цього договору (надалі Товар 2), у кількості 120 одиниць.

Відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 поставка товару здійснюється продавцем на умовах DDP (Інкотермс 2010) за адресою: 03148, м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних, 3/5.

У п. 3.2 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 сторони погодили строки виконання продавцем зобов`язання з поставки товару:

- 80 одиниць Товару 1 до 25.12.2020;

- 120 одиниць Товару 2 до 25.12.2020.

У разі прострочення покупцем-лізингодавцем здійснення попередньої оплати товару, згідно з п.п. 5.1.1 та п.п. 5.1.2 п. 5.1. договору, строк поставки товару продовжується на відповідну кількість днів прострочення оплати з боку покупця-лізингодавця.

Відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 підписання акту приймання-передачі, складеного за формою та змістом, зазначеними у додатку №3 до цього договору, є доказом приймання товару на дату підписання акту приймання-передачі та відсутності будь-яких скарг або претензій покупця-лізингодавця та лізингоодержувача стосовно товару, якщо інше не зазначено в акті приймання-передачі.

У п. 5.1.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 сторонами погоджено, що перший платіж - попередня оплата за загальну кількість товару 1 у розмірі 20% від ціни загальної кількості товару 1 в грошовому еквіваленті, що становить - 3232000,00 Євро здійснюється покупцем-лізингодавцем протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору, але не раніше отримання покупцем-лізингодавцем від лізингоодержувача суми авансового платежу за Договором фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 на поточний рахунок продавця шляхом перерахування коштів у гривні за курсом встановленим Національним банком України на дату здійснення авансового платежу. В разі не здійснення попередньої оплати в зазначений строк продавець має право в односторонньому порядку розірвати дію даного договору, при цьому будь-які штрафні санкції та/або зобов`язання компенсувати будь-які збитки чи витрати покупця-лізингодавця у зв`язку із цим, до продавця не застосовуються.

Згідно з п. 5.1.2 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 перший платіж - попередня оплата за загальну кількість товару 2 у розмірі 20% в грошовому еквіваленті, що становить - 6912000,00 Євро здійснюється покупцем-лізингодавцем протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору, але не раніше отримання покупцем-лізингодавцем від лізингоодержувача суми авансового платежу за договором фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020 на поточний рахунок продавця шляхом перерахування коштів у гривні за курсом встановленим Національним банком України на дату здійснення авансового платежу. В разі не здійснення попередньої оплати в зазначений строк продавець має право в односторонньому порядку розірвати дію даного договору, при цьому будь-які штрафні санкції та/або зобов`язання компенсувати будь-які збитки чи витрати покупця-лізингодавця у зв`язку із цим, до продавця не застосовуються.

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору, якими вносились зміни та доповнення до договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020, зокрема, щодо строків здійснення покупцем-лізингодавцем попередньої оплати.

У п. 5.1.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 (в редакції Додаткової угоди №2 від 19.08.2020) сторонами погоджено, що попередня оплата за загальну кількість товару 1 у розмірі 20% в грошовому еквіваленті, що становить - 3232000,00 Євро здійснюється покупцем-лізингодавцем протягом 30 банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору, але не раніше отримання покупцем-лізингодавцем від лізингоодержувача суми авансового платежу за Договором фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020.

Згідно з п. 5.1.2 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 (в редакції Додаткової угоди №2 від 19.08.2020) попередня оплата за загальну кількість товару 2 у розмірі 20% в грошовому еквіваленті, що становить - 6912000,00 Євро здійснюється покупцем-лізингодавцем протягом 30 банківських днів з моменту підписання сторонами договору, але не раніше отримання покупцем-лізингодавцем від лізингоодержувача суми авансового платежу за Договором фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020.

У строк, встановлений у додатку 4 до Договору фінансового лізингу №1133/2020/КиївОД-МСБ-ФЛ від 22.07.2020, відповідач поставив предмет лізингу у кількості 147 одиниць (80 міських автобусів довжиною 12 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-203015 та 67 міських автобусів довжиною 18,75 метрів з низьким рівнем підлоги МАЗ-215069), що підтверджується відповідними актами приймання-передачі, копії яких долучено позивачем до матеріалів справи.

Крім того, судом встановлено, що 29.12.2020 відповідач поставив предмет лізингу 2 у кількості 14 одиниць; 28.01.2021 - предмет лізингу 2 у кількості 19 одиниць; 04.02.2021 - предмет лізингу 2 у кількості 14 одиниць; 24.02.2021 - предмет лізингу 2 у кількості 6 одиниць, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі, копії яких долучено позивачем до матеріалів справи.

Таким чином, судами встановлено, що відповідачем було прострочено виконання обов`язку з поставки автобусів у кількості 53 одиниці.

Відповідно до п. 8.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 у випадку непоставки товару або ненадання документів, зазначених у п. 3.3 цього договору, протягом періоду, обумовленого договором, з вини продавця (по обставинам, не пов`язаним з невиконанням або неналежним виконанням покупцем-лізингодавцем своїх грошових зобов`язань за договором) продавець повинен заплатити покупцю-лізингодавцю штраф у розмірі 0,1% від ціни кількості фактично не поставленого в термін товару, за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше, ніж 5% від загальної ціни товару. Сплата штрафу, передбаченого цим пунктом даного договору, не звільняє продавця від обв`язку поставки товару, за виключенням випадку, передбаченого п. 8.3 цього договору.

Здійснивши перерахунок пені (з урахуванням вищевикладеного), суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що розмір пені, визначений з урахуванням ціни товару станом на дату підписання акту приймання-передачі, виходить за межі позовних вимог (є більшим), але зважаючи на те, що суд не може вийти за межі позовних вимог заявлених позивачем, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявленої до стягнення з відповідача пені за прострочення поставки товару за договором у сумі 13794704,36 грн (336960,00 Євро, що становить 11286576,29 грн, за період з 29.12.2020 по 27.01.2021 (нарахована за прострочення поставки 39 автобусів), 40320,00 Євро, що становить 1350530,50 грн, за період з 28.01.2021 по 03.02.2021 (нарахована за прострочення поставки 20 автобусів) та 34560,00 Євро, що становить 1157597,57 грн, за період 04.02.2021 по 23.02.2021 (нарахована за прострочення поставки 6 автобусів)).

27.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Укравтоторг» (сторона 1), Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» (сторона 2) та Комунальним підприємством «Київпастранс» (сторона 3) укладено Договір №1133/2020/ФЛ/ППВ, відповідно до умов якого сторона 2 відступає своє право вимоги штрафних санкцій, передбачених п. 8.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020, стороні 3, а сторона 3 приймає таке право вимоги.

Відповідно до п. 2 договору №1133/2020/ФЛ/ППВ від 27.01.2021 сторона 1 у повному обсязі визнає та зобов`язується сплатити стороні 3 штрафні санкції, передбачені п. 8.1 договору купівлі-продажу. Штрафні санкції, визначні п. 8.1 договору купівлі-продажу, сплачуються стороні 3 стороною 1 в національній валюті по курсу НБУ на дату оплати штрафних санкцій, на вимогу і в строки, встановлені стороною 3, але не раніше поставки останньої партії товару за договором купівлі-продажу.

Згідно з п. 4 договору №1133/2020/ФЛ/ППВ від 27.01.2021 після підписання сторонами цього договору сторона 3 зобов`язується приймати непоставлений товар, визначений в договорі купівлі-продажу, при його відповідності технічним вимогам, зазначеним у додатку №1 до договору купівлі-продажу, у відповідності до п.п. 4.1 та 4.3 договору купівлі-продажу.

У п. 7 договору №1133/2020/ФЛ/ППВ від 27.01.2021 зазначено, що передбачене цим договором право вимоги штрафних санкцій, визначених п. 8.1 договору купівлі-продажу, переходить до сторони 3 з моменту виконання п. 4 договору.

01.03.2021 позивач направив на адресу відповідача вимогу (вих. №053/01-717 від 01.03.2021) про сплату штрафу, нарахованого на підставі п. 8.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020, у розмірі 429834,00 Євро протягом 3-х днів з дати отримання вимоги.

Вказана вимога була отримана відповідачем 23.03.2021, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, яка долучена позивачем до позовної заяви.

Так як 24.02.2021 відповідачем було у повному обсязі поставлено, а позивачем у повному обсязі прийнято автобуси за Договором купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020, суди дійшли висновку, що до позивача перейшло право вимагати від відповідача сплатити пеню, нараховану відповідно до умов п. 8.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020, та строк її сплати є таким, що настав.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Господарський суд міста Києва рішенням від 22.09.2021 у справі № 910/8501/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022, позов задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Укравтоторг» на користь Комунального підприємства «Київпастранс» пеню у розмірі 1 379 470,44 грн та судовий збір у розмірі 206 920,57 грн. В іншій частині позову відмовив.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що оскільки прострочення боржника (відповідача) з поставки автобусів було незначним (до 2-х місяців), зобов`язання з поставки виконано у повному обсязі, зважаючи на надані відповідачем докази (листи контрагентів та висновки торгово-промислових палат), беручи до уваги поведінку позивача щодо небажання приймати частину автобусів доки відповідач не сплатить штрафні санкції та відсутність будь-якого обґрунтування з боку позивача щодо наслідків такого прострочення (окрім підстав для нарахування пені), виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, а також відсутність доказів понесення позивачем будь-яких збитків, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 1 379 470,44 грн (10% від обґрунтованої до стягнення суми).

Апеляційний господарський суд також погодився з висновками суду першої інстанції, що передбачена пунктом 8.1 Договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 неустойка по суті є пенею, а не штрафом. Виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, а також відсутність доказів понесення позивачем будь-яких збитків, апеляційний господарськи суд зазначив, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, до 1 379 470,44 грн (10% від обґрунтованої до стягнення суми).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

Комунальне підприємство «Київпастранс» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 у справі № 910/8501/21, у якій просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні штрафу у розмірі 12 926 506,17 грн, а постанову суду апеляційної інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна компанія «Укравтоторг» 14 305 976,61 грн.

За касаційною скаргою Комунального підприємства «Київпастранс» відкрито касаційне провадження з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначив про те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права, а саме статі 551, 629 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 199/1917/19 (провадження № 61-16444 св 20), від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), від 21.04.2021 у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21).

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Третьою особою відзив на касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає перегляду судових рішень.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов?язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 199/1917/19 (провадження № 61-16444 св 20), від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), від 21.04.2021 у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21), на які посилається позивач у касаційній скарзі, Верховний Суд вважає, що правовідносини, що виникли у зазначених скаржником справах та у справі №910/8501/21 не є подібними.

У справі № 199/1917/19 спір виник з приводу виконання укладеного 15 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги, за яким останній (кредитор) передав позивачеві (новому кредитору) право вимоги до осіб, відповідальних за завдання йому матеріальної шкоди внаслідок ДТП.

У цій справі суд апеляційної інстанції, скасував рішення суду першої інстанції, яким було задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором відступлення права вимоги від 15 серпня 2017 року у розмірі 84 830,00 грн, судовий збір у розмірі 843,30 грн. За висновками суду апеляційної інстанції вимоги позивача фактично ґрунтуються на положеннях неукладеного договору відступлення права вимоги, а тому вони не підлягають задоволенню, оскільки за договором відступлення права вимоги новому кредитору було передано право на відшкодування матеріальної шкоди, яке не належало первісному кредитору на момент укладення договору.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 199/1917/19 зазначив, що апеляційний суд помилково виходив виключно з того, що з урахуванням положень статей 512, 514 Цивільного кодексу України договір відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. А оскільки передача за правочином відбулася щодо невизначених, позбавлених конкретного змісту, вимог, у тому числі й на майбутнє, то це тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не врахував, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга статті 628 ЦК України).

Зазначив, що по своїй суті договір від 15 серпня 2017 року є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи різних договорів. У частині регулювання відносин між сторонами він є договором про надання послуг, тобто проведення ремонту пошкодженого транспортного засобу відповідача на певних умовах, та договором доручення, так як на виконання пункту 6 договору для реалізації права відступлення вимоги 15 серпня 2017 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 видана нотаріально посвідчена довіреність.

Оскільки відповідач (кредитор) зобов`язався відшкодувати понесені позивачем (новим кредитором) витрати у зв`язку з виконання цього договору, а ОСОБА_1 , у свою чергу, на виконання умов пункту 4 вказаного договору після його підписання та отримання від кредитора нотаріально посвідченої довіреності, за власні кошти відремонтував транспортний засіб, що належить ОСОБА_2 , оплатив проведені ремонтно-відновлювальні роботи у розмірі 84 830,00 грн, ці докази були предметом дослідження судами і відповідачем не спростовані, Верховний Суд дійшов висновку, що правильним є рішення суду першої інстанції про задоволення позову.

На обґрунтування своїх висновків Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 199/1917/19 послався на пункт 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) у якій зазначено, що: «не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту».

Також послався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) у якій міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Разом з тим у справі № 910/8501/21 спір щодо дійсності договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020 та наявності у позивача права вимагати від відповідача сплатити штрафні санкції, передбачені умовами п. 8.1 цього договору, відсутній. Щодо наявності підстав для зменшення за рішенням суду розміру пені у порядку, передбаченому статтею 551 Цивільного кодексу України, то у наведеній скаржником постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №199/1917/19 такі висновки відсутні.

Щодо наведеної скаржником постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) то у цій справі спір виник з приводу застосування норм матеріального права, а саме: статей 241, 991, 1000 Цивільного кодексу України та частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» при вирішенні питання про наявність правових підстав для виплати страхового відшкодування за договором страхування.

У цій справі Верховний Суд зазначив, що для правильного вирішення спору суд зобов`язаний з`ясувати та визначити, чи довела позивачка ту обставини, що під час укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) пункт 4.3 частини другої цього договору не містив обмеження щодо неможливості його укладення з працівниками банківської сфери, на підставі чого зробити висновок, чи є звільнення позивача із роботи у зв`язку зі скороченням штату страховим випадком за умовами договору страхування.

Оскільки суди не встановили, що на момент укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) № 610/5636 від 21 січня 2016 року відповідачем до відома позивача було доведено пункт 4.3. частини 2 договору страхування у редакції, на якій наполягає відповідач, а також, що відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що на момент укладення договору діяла саме та редакція пункту 4.3. частини 2 договору страхування, на яку посилається позивачка, Верховний Суд визнав правильним висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки з роботи з Баришівського відділенні ПАТ КБ «Правекс-Банк» у Київській області на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, є страховим випадком, так як позивачка втратила постійне місце роботи.

У цій справі Верховним Судом сформовано такі висновки:

«Реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. по своїй юридичній сутності договір страхування, за загальним правилом, є реальним договором.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину».

У справі № 910/8501/21 подібних обставин не встановлено. Спір щодо дійсності договору чи окремих його частин між сторонами відсутній. Також постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 не містить висновків щодо критеріїв за якими штрафні санкції кваліфікуються як штраф чи пеня, а також не містить висновків щодо порядку застосування судами статті 551 Цивільного кодексу України.

Постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 552/6997/19 ухвалена за наслідками перегляду судових рішень у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» про визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру частково недійсним, визнання незаконним припинення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, визнання договору купівлі-продажу майнових прав дійсним, визнання права власності на майнові права.

У цій постанові міститься висновок, що «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Однак, у справі № 552/6997/19 застосування цієї норми пов`язане з розглядом позовних вимог про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, а саме пунктів 3.1, 4.5, 4.5.1, 4.7, застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, шляхом визнання його чинним (діючим, не припиненим), визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав на квартиру та заборони вчинення певних дій.

У справі № 910/8501/21 спір виник з приводу розміру штрафних санкцій, передбачених пунктом 8.1 договору купівлі-продажу №1133/2020/ФЛ від 22.07.2020, та наявності підстав для його зменшення судом у порядку, передбаченому статтею 551 ЦК України, тобто правовідносини у справі № 552/6997/19 та № 910/8501/21 не є подібними.

Отже, наведені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, свого підтвердження не знайшли, оскільки правовідносини у наведених позивачем справах та у справі № 910/8501/21 є різними. Наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, оскільки обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Київпастранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 у справі № 910/8501/21 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 910/8501/21, відкрите за касаційною скаргою Комунального підприємства «Київпастранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022, закрити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Н. Губенко

В. Студенець