ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"26" вересня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1727/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Д.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Цивільжитлобуд (вул. Князівська, 38, м. Одеса, 65029)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Одесоблбуд (вул. Князівська, 38, м. Одеса, 65029)

про визнання строку дії договору продовженим

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Цивільжитлобуд звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Одесоблбуд, в якій просить суд визнати договір від 01.02.2013 № 7/О, укладений між сторонами, продовженим на строк до виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 07.08.2018 та постанови Одеського апеляційного суду від 16.04.2019 у справі № 1512/13800/2012.

Позиції учасників справи

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на обставину необхідності продовження строку дії договору, оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 16.04.2019 було роз`яснено постанову Апеляційного суду Одеської області від 07.08.2018, що саме позивач повинен надати ОСОБА_1 інше благоустроєне житлове приміщення, а підставою виникнення зобов`язання позивача з надання іншого житла громадянам у зв`язку з відселенням (господарського зобов`язання) був спірний договір.

Відповідач відзив на позов і жодних доказів суду не надав, про розгляд справи був повідомлений належним чином, а отже справа згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України вирішується судом за наявними матеріалами. При цьому суд зауважує, що відповідач не повідомляв суду про наявність обставин, що перешкоджають йому брати участь у розгляді справи в умовах воєнного стану, запровадженого на території України або з інших підстав.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.07.2022 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Цивільжитлобуд було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/1727/22; ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; роз`яснено сторонам про можливість подання відповідно до ч. 7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

При вирішенні питання щодо розгляду цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін суд виходив з того, що дана справа не відноситься до категорії справ, визначених ч.4 ст. 247 ГПК України, а також врахував обсяг та характер доказів у справі.

Обставини справи

01.02.2013 між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) був укладений договір про надання послуг зі звільнення будівельного майданчика № 7/О (а.с.8, т.1; далі - договір), згідно з п.1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання здійснити всі необхідні дії зі звільнення будівельного майданчику, в тому числі по виселенню громадян з приватних будинків, які підпадають під площу забудови житлового будинку №6 відповідно до рішень міської ради від 15.03.2007 №193 та від 10.06.2010 №297.

До предмету договору відповідно до п.1.2. включається: підготовка та укладення з громадянами, які проживають в приватних будинках, відповідних договорів про умови їх відселення та передачу належних їм житлових будинків під знесення; пошук та придбання квартир (житлових будинків) для відселення громадян, які проживають у приватних будинках, з виконанням, за необхідності, ремонту таких квартир (житлових будинків); підготовку та передачу у відповідні районні адміністрації необхідних документів для отримання громадянами ордерів щодо надання квартири; всі інші юридичні дії, які будуть необхідними для виконання цього договору.

За умовами п.1.2. договору замовник зобов`язується оплатити послуги виконавця та відшкодувати понесені ним витрати відповідно до акту виконаних робіт та розрахунку затрат, пов`язаних з виконанням цього договору.

Згідно з п.п.3.1., 3.2., 3.3. договору понесені виконавцем витрати відшкодовуються на підставі підписаного акту виконаних робіт та узгодження розрахунку витрат виконавця. Вартість послуг за цим договором становить 60000,00 грн. Замовник зобов`язується перерахувати кошти згідно з пп. 3.1., 3.2. договору на розрахунковий рахунок виконавця протягом 10 днів з моменту підписання акту виконаних робіт та погодження розрахунку витрат виконавця.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що він набирає сили з моменту підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

У договорі не вказано про наявність укладених сторонами додатків до нього, а також договір не містить перелік громадян чи квартир/житлових будинків, щодо яких позивач надає послуги.

14.01.2014 (а.с.9, т.1) між сторонами був підписаний акт приймання-передачі наданих послуг за договором, згідно з яким останні засвідчили факт приймання послуг, наданих виконавцем замовнику щодо виселення громадян з приватного житлового будинку АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_1 відселено у кв. АДРЕСА_2 26.12.2013, в порядку виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2013, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.09.2013. Підписавши цей акт сторони підтвердили, що замовник здійснив перевірку наданих виконавцем послуг і підтверджує, що послуги надано належним чином відповідно до умов договору від 01.02.2013 №7/О.

11.10.2017 Київським районним судом м. Одеси було ухвалене рішення у справі №1512/13800/2012, яким у задоволенні позову КП «Міське капітальне будівництво» до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку з наданням іншого житлового приміщення однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 33,9 кв.м., в тому числі житловою 15,6 кв.м., відмовлено.

07.08.2018 Апеляційним судом Одеської області була прийнята постанова, якою вищевказане рішення суду було скасоване та ухвалено нове рішення, яким позов КП «Міське капітальне будівництво» до ОСОБА_1 задоволено частково, виселено ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 з наданням іншого житлового приміщення. При вирішенні спору у цій справі судом було, зокрема, встановлено, що: «Рішенням Одеського міськвиконкому №193 від 15 березня 2007 року Управління капітального будівництва (у т.ч. КП «Міське капітальне будівництво») було зобов`язано здійснити відселення громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1 , з наданням іншого благоустроєного житла. У додатку №1 до рішення міськвиконкому передбачено надання мешканцям будинку АДРЕСА_1 для відселення дві однокімнатні та дві двокімнатні квартири. 18 квітня 2012 року між КП «Міське капітальне будівництво» і ТОВ «Цивільжитлобуд» укладено договір про співробітництво, умовами якого передбачено зобов`язання товариства забезпечити за рахунок власних та залучених грошових коштів 100% оплату та ведення робіт з підготовки території будівельного майданчика, зокрема, відселення громадян з наданням іншого житла. На виконання своїх зобов`язань за договором ТОВ «Цивільжитлобуд» запропонувало ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 для відселення 6 однокімнатних і 2 двокімнатних квартири. 10 липня 2012 року і 30 серпня 2012 року між ТОВ "Цивільжитлобуд" з однієї сторони і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 були укладені відповідні угоди щодо відселення цих громадян з будинку АДРЕСА_1 в запропоновані квартири. ОСОБА_1 відмовилась від укладання аналогічної угоди та виселятися з будинку АДРЕСА_1 у запропоновану однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , посилаючись на те, що при проведенні будівельно-технічних експертних досліджень та отримання висновків їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 33,9 кв.м., в тому числі жилою площею 15,6 кв.м., в яку її було вселено на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2013 року, не відповідає вимогам ДБН, а інформація, яка міститься в Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, не відповідає дійсності.».

Апеляційним судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_3 не відповідає нормам ДБН і не може вважатися благоустроєним житлом у розумінні ст. 50 ЖК у зв`язку із відсутністю підключення її до системи централізованого опалення, за відсутності вентиляції та витяжних каналів, відсутності належної інсоляції тощо, і усунути вказані недоліки можна тільки частково, і лише шляхом реконструкції усього житлового будинку АДРЕСА_4 , а тому ОСОБА_1 повинно бути надано інше благоустроєне житло, яке буде відповідати вимогам ст.ст. 50, 171 ЖК України.

16.04.2019 Одеським апеляційним судом у постанові було роз`яснено вищевказану постанову в частині визначення ТОВ «Цивільжитлобуд» як особи, яка повинна надати ОСОБА_1 благоустроєне житло, а саме надати інше благоустроєне житло, яке буде відповідати вимогам ст.ст.50, 171 ЖК України. Так, судом було встановлено, що: «Згідно договору про співробітництво, укладеного 18 квітня 2012 року між КП «Міське капітальне будівництво» і ТОВ «Цивільжитлобуд», вбачається, що ТОВ «Цивільжитлобуд» взяло на себе зобов`язання забезпечити за рахунок власних та залучених грошових коштів 100% оплату та ведення робіт з підготовки території будівельного майданчика, зокрема, відселення громадян з наданням іншого житла. Таким чином, зі змісту постанови апеляційного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року вбачається, що, оскільки квартира АДРЕСА_3 не відповідала нормам ДБН і не могла вважатися благоустроєним житлом у розумінні ст. 50 ЖК України, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 повинно бути надано інше благоустроєне житло, яке буде відповідати вимогам ст.ст. 50, 171 ЖК України, і надати це житло повинна юридична особа, яка взяла на себе відповідний обов`язок - ТОВ «Цивільжитлобуд».».

Інші докази по суті спору в матеріалах справи відсутні.

Законодавство, застосоване судом до спірних відносин

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

За умовами ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов`язань за правочинами щодо фінансових інструментів, вчиненими на організованому ринку капіталу та поза ним, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст.203 ГК України господарське зобов`язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 73 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.5 ст.79 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позиція суду

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Між цим, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд відзначає, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18 та від 21.04.2021 у справі №904/5480/19).

З урахуванням положень частини другої статті 4 ГПК України підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову (п. 51 постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №908/1194/18).

Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18.

Під ефективним засобом (способом) захисту прав слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Як було встановлено, між позивачем та відповідачем 01.02.2013 був укладений договір № 7/О, за умовами якого відповідач доручив, а позивач прийняв на себе зобов`язання здійснити всі необхідні дії зі звільнення будівельного майданчику, в тому числі по виселенню громадян з приватних будинків, які підпадають під площу забудови житлового будинку №6 відповідно до рішень міської ради від 15.03.2007 №193 та від 10.06.2010 №297. За умовами договору сторони встановили, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, при цьому договір не містить перелік громадян чи квартир/житлових будинків, щодо яких позивач надає послуги.

14.01.2014 між сторонами був підписаний акт приймання-передачі наданих послуг, яким останні підтвердили факт виконання позивачем перелічених у акті зобов`язань за договором та відсутність у сторін претензій щодо виконання договору. Зі змісту акту вбачається, що на виконання умов договору позивачем були надані послуги з відселення фізичних осіб з приватного будинку АДРЕСА_5 з наданням їх іншого житла або грошової компенсації, зокрема, фізичну особу ОСОБА_1 було відселено у кв. АДРЕСА_2 26.12.2013, в порядку виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2013, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.09.2013.

За твердженням позивача, вищевказані обставини свідчать про те, що вказаний договір був припинений його виконанням, проведеним належним чином.

Водночас, приймаючи до уваги, що вищевказане рішення суду було скасовано, а відповідно до висновків постанови Одеського апеляційного суду від 16.04.2019, якою роз`яснено постанову Апеляційного суду Одеської області від 07.08.2018 у справі №1512/13800/2012, на позивача покладений обов`язок з надання фізичній особі ОСОБА_1 іншого благоустроєного житла, позивач вважає, що договір від 01.02.2013 №7/О має бути проводженим на строк до виконання вказаних судових рішень, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом, що розглядається в межах цієї справи.

Суд відзначає, що порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору, перш за все, повинен надати оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Водночас в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про невизнання чи оспорення відповідачем обставини дії договору та, відповідно, порушення відповідачем прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах. Додатково, суд зауважує, що якщо позивач вважає себе управненою стороною відносно відповідача за договором, а цим договором передбачено, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, то обраний позивачем спосіб захисту визнати договір продовженим - не є ефективним, оскільки не забезпечить виконання відповідачем свого обов`язку, щодо якого позивач вважає себе управненою стороною.

Також суд звертає увагу, що у постанові від 16.04.2019 Одеський апеляційний суд при наданні роз`яснення, що саме позивач є особою, яка повинна надати фізичній особі ОСОБА_1 благоустроєне житло, покликається на договір про співробітництво від 18.04.2012, який був укладений між позивачем та КП «Міське капітальне будівництво». Разом з цим, ні у вказаній постанові суду, ні у позові не вказано, яким чином це зобов`язання станом на даний час є підставою для виникнення зобов`язань за іншим договором від 01.02.2013 № 7/О з відповідачем.

За сукупності вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Цивільжитлобуд слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов позивача не підлягає задоволенню, сплачений позивачем при поданні позову судовий збір слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір за подання позову покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повний текст рішення складено 26 вересня 2022 р.

Суддя Д.О. Бездоля