ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.10.2022 Справа №905/534/22

Господарський суд Донецької області у складі судді Устимової А.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу №905/534/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РЄАЛТРЕЙД» ()

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська» ()

про визнання недійсним п.4.3 договору постачання №01/10-21 від 01.10.2021

В С Т А Н О В И В:

Стислий зміст і підстави позовних вимог

21.06.2022 шляхом направлення поштового відправлення Товариство з обмеженою відповідальністю «РЄАЛТРЕЙД» (далі - ТОВ «РЄАЛТРЕЙД») звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська» (далі - ТОВ «КФ«Дружківська») про визнання недійсним п.4.3. договору постачання №01/10-21 від 01.10.2021.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що положення п.4.3 договору є такими, що суперечать нормам ст.ст.92, 207, 237, 238, 244 Цивільного кодексу України.

Процедура провадження у справі у господарському суді

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2022 для розгляду даної справи визначена суддя Устимова А.М.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 05.07.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 02.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/534/22; справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розпорядженням керівництва Господарського суду Донецької області №7-р від 21.02.2022 у зв`язку з недостатніми бюджетними призначеннями на 2022 рік та відсутністю знаків поштової оплати, з метою раціонального і цільового використання наявних Господарському суді Донецької області канцелярських товарів зупинено з 22.02.2022 прийняття працівниками відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) документів для відправлення за межі суду; рекомендовано суддям та працівникам апарату суду використовувати альтернативні способи повідомлення сторін та учасників справи.

Копію ухвали від 02.08.2022 направлено на адреси електронної пошти учасників справи, інформація щодо яких міститься в позовній заяві, а саме: позивачу на адресу , відповідачу на адресу . Згідно відміток, що містяться у програмі «Діловодство спеціалізованого суду», відправлення електронною поштою сторонами у справі отримано.

Крім того, сторонам у справі направлені відповідні телефонограми.

Представник позивача в межах справи №905/534/22 застосовує підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Позивач додатково направив на юридичну адресу відповідача примірник ухвали від 02.08.2022, що підтверджується поштовою квитанцією та описом вкладення у цінний лист.

За змістом ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 2 ст. 252 ГПК України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) від сторін до суду не надходило.

Згідно з ч.1,8 ст. 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Позиція учасників процесу

ТОВ «РЄАЛТРЕЙД» в обґрунтування заявлених вимог зазначило, що умова пункту 4.3 Договору про те, що: «Товар вважається одержаним уповноваженим на прийняття Товару особою, якщо … будь-яка інша особа, поставить свій підпис на видатковій накладній та/або, якщо Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ», не відповідає вимогам чинного цивільного законодавства, оскільки не може вважатися належним підписанням документа від імені юридичної особи, враховуючи, що видатковою накладною визначаються умови договору.

Враховуючи закріплені в законі правовідношення представництва, позивач наголошує, що у розумінні приписів статей 237, 238 та 244 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) уповноваженою на прийняття товару особою може бути лише особа, яка у встановленому законом порядку буде уповноважена юридичною особою або її органом шляхом видачі довіреності чи іншого документа на вчинення відповідних дій, у даному випадку підписання видаткової накладної на отримання товару, яка є невід`ємною частиною договору.

За таких обставин визначена в цьому пункті Договору можливість підписання видаткової накладної на отримання товару «будь-якою іншою особою», тобто не уповноваженою юридичною особою як Стороною договору в установленому порядку на вчинення такої дії, прямо суперечить вимогам закону.

Проставлення печатки юридичної особи в договорі жодним чином не може бути актом юридичної особи, яким вона уповноважує представника на вчинення відповідної дії. Використання суб`єктом господарювання у своїй діяльності печатки у відповідності до положень статті 58-1 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визнається правом юридичної особи, а не її обов`язком. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Заявлені вимоги позивач нормативно обґрунтовує посиланням на статті 16, 203, 215 ЦК України, ст. ст. 162-164 ГПК України.

На підтвердження позовних вимог позивач надав належним чином засвідчені копії: договору постачання №01/10-21 від 01.10.2021, накладної №5919 від 05.10.2021, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, договору про надання правової допомоги, ордеру.

Клопотанням від 29.08.2022 представник позивача електронною поштою направив до суду докази направлення ухвали від 02.08.2022 на адресу відповідача, копію позовної заяви ТОВ «КФ«Дружківська» до ТОВ «РЄАЛТРЕЙД» про стягнення простроченої заборгованості за поставлений товар від 21.12.2021, розгляд якої здійснюється Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/332/22.

Згідно довідки на вхідний електронний документ № 01-35/2725 від 01.09.2022 вхідний електронний документ скріплено КЕП (кваліфікаційним електронним підписом).

06.09.2022 на електронну пошту суду надійшов відзив на позовну заяву ТОВ «КФ«Дружківська» від 05.09.2022, до якого в якості додатків додані копії договору постачання №01/10-21 від 01.10.2021, накладної №5919 від 05.10.2021, товарно - транспортної накладної, документів, що підтверджують направлення відзиву позивачу.

Згідно довідки на вхідний електронний документ №01-35/2806 від 06.09.2022 як відзив, так і додатки до нього не скріплені КЕП (кваліфікаційним електронним підписом).

Частиною 8 ст.42 ГПК України встановлено якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Положеннями пункту 12 частини першої статті 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги" визначено, що електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

За змістом частини четвертої статті 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" саме кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Вказаний Закон визначає кваліфікований електронний підпис як удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа, який видається кваліфікованим надавачем електронних довірчих послуг, засвідчувальним центром або центральним засвідчувальним органом і відповідає вимогам цього Закону (підпункти 23 - 24 частини першої статті 1 Закону України "Про електронні довірчі послуги").

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Суд зазначає, що процесуальним законодавством не передбачено інших способів звернення до суду, окрім особистого звернення заявника та підписання документу уповноваженою особою власноручно або з урахуванням частини восьмої статті 6 Господарського процесуального кодексу України, з скріпленням документу кваліфікованим електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Наявність підпису на письмовому оригіналі відзиву, з якого була зроблена сканкопія, не може ототожнюватись з підписанням відзиву, що направлений до суду електронною поштою, оскільки такий спосіб звернення до суду вимагає підписання документу виключно кваліфікаційним електронним цифровим підписом особи, яка її подає.

Відповідно суд вважає, що відзив на позовну заяву ТОВ «КФ«Дружківська» від 05.09.2022 та додатки до нього не підписані належним чином, тому судом вказані документи до уваги не приймаються.

Станом на 03.10.2022 відзив з додатками органами поштового зв`язку на адресу суду не надходив.

До відзиву, що надійшов електронною поштою без належного підпису докази на підтвердження того, що він додатково направлений на адресу суду органами поштового зв`язку не надані.

Заяв в порядку статті 119 ГПК України про поновлення чи продовження процесуальних строків, зокрема, строку на подання відзиву на позовну заяву, від відповідача не надходило.

Ухвалою від 02.08.2022 ТОВ «КФ«Дружківська» попереджено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на зазначене, справа розглядається судом за наявними в ній матеріалами, що надані позивачем, оскільки відповідач належним чином не скористався своїм правом на висловлення правової позиції у справі.

Виклад обставин справи, встановлених судом

01.12.2021 між ТОВ «КФ«Дружківська» (Постачальник) та ТОВ «РЄАЛТРЕЙД» (Покупець) в особі директорів підприємств укладено договір постачання за № 01/10-21.

У розділі І «Предмет договору» пунктах 1.1 та 1.2 зазначено, що Постачальник зобов`язується поставляти Товар, а Покупець зобов`язується прийняти зазначений Товар і оплатити його на умовах даного договору. Поставка товарів здійснюється Постачальником в межах наявного у нього асортименту протягом строку дії цього Договору.

Відповідно до пункту 1 правочину Договір - це даний документ з усіма Додатками, змінами та доповненнями до нього, які підписані уповноваженими представниками Сторін, та спрямовані на встановлення, зміну чи припинення відносин між Сторонами Договору, в даному випадку між Покупцем та Постачальником товару.

Товар - халва та інші продукти харчування, що Постачальник поставляє Покупцю на підставі цього Договору поставки. Накладна, видаткова накладна - документ, згідно з яким Постачальник передає, а Покупець отримує товар, передбачений даним Договором, та замовленням Покупця (пункти 2, 3 Договору).

Пунктом 1.3 Договору Сторони визначили, що право власності на товар переходить до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін накладної.

Згідно до пункту 1.4 Договору ціна за одиницю виміру, асортимент, загальна вартість поставленого Товару, найменування, комплектність, одиниці виміру, кількість одиниць, що поставляються, вказуються у видатковій накладній. Підтвердженням факту узгодження Сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни Товару є прийняття Покупцем Товару по видатковій накладній, яка після її підписання Сторонами має юридичну силу Специфікації, в розумінні ст. 266 Господарського кодексу України.

Ціна Товару і кількість визначається в Накладній, що є невід`ємною частиною даного Договору (пункт 3.1). Ціна на товар вважається узгодженою Сторонами, якщо Покупець підписав необхідну накладну (пункт 3.3).

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що товар вважається одержаним уповноваженим на прийняття Товару особою, якщо Покупець або будь-яка інша особа, поставить свій підпис на видатковій накладній та/або, якщо Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ.

Цей Договір діє з дня його підписання та до 31.12.2022 (п.9.4 Договору).

У пункті 9.6 Договору погоджено, що Сторони, які підписали цей Договір, діють у повному розумінні щодо умов цього Договору, підписанням його, мають необхідний обсяг повноважень для його підписання, висловлюють згоду з його умовами, та не можуть у подальшому посилатись на необізнаність, що до умов цього Договору, висловлювати незгоду з його змістом, або змістом його деяких частин.

На підтвердження виконання умов договору позивач надав суду видаткову накладну № 5919 від 05.10.2021. Зі змісту представленої суду видаткової накладної встановлено, що від ТОВ «Кондитерська фабрика "Дружківська» передано «Арахіс бланш. Бразилія (SPLIT) у кількості 800 ящ. (20000 кг) на загальну суму з ПДВ 1000800,00 грн. Зі сторони ТОВ «РЄАЛТРЕЙД» в графі «Прийняв» видаткова накладна підписана комірником Хоменко П. Видаткова накладна скріплена відтисками печаток юридичних осіб - Сторін договору.

ТОВ "КФ"Дружківська" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до ТОВ «РЄАЛТРЕЙД» про стягнення заборгованості за поставлений товар за договором постачання № 01/10-21 від 01.10.2021 у сумі 1 000 800,00 грн; інфляції грошових коштів - 8 006,40 грн; пені - 33 615,91 грн та штрафу 200 160,00 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.05.2022 у справі №904/332/22 позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Рішення міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень у відкритому доступі https://reyestr.court.gov.ua/Review/104602383.

Рішення суду не набрало законної сили, оскаржено в апеляційному порядку https://reyestr.court.gov.ua/Review/106302394.

Правова оцінка аргументів учасників справи та мотиви рішення суду

Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві, дослідивши надані в порядку статті 74 ГПК України письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог зважаючи на таке.

Предметом спору в даній справі є немайнова вимога про визнання недійсним пункту 4.3 Договору постачання № 01/10-21 від 01.10.2021.

Приписами статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

За статями 626 - 629 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Виходячи зі змісту договору, судом встановлено, що укладений між ТОВ «КФ«Дружківська» (Постачальник) та ТОВ «РЄАЛТРЕЙД» є договором поставки.

Статтею 712 ЦК України, яка кореспондується з положеннями статті 265 ГК України, визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення (частина 2 статті 265 ГК України).

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно до норми статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 цього Кодексу передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За загальним правилом, викладеним у частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Господарський суд зауважує, що в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Підставою недійсності правочину у відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення частини першої статті 203 Цивільного кодексу України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

З урахуванням викладеного, господарський суд звертає увагу на те, що недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах права.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У абзаці 2 частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України закріплено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Пунктом 4.3 Договору передбачено: «Товар вважається одержаним уповноваженим на прийняття Товару особою, якщо Покупець або будь-яка інша особа, поставить свій підпис на видатковій накладній та/або, якщо Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ».

Дійсність оспорюваного пункту Договору в частині: «Товар вважається одержаним уповноваженим на прийняття Товару особою, якщо Покупець поставить свій підпис на видатковій накладній», Позивач не оспорює.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично ним оспорюється дійсність пункту 4.3 Договору в частині: «будь-яка інша особа, поставить свій підпис на видатковій накладній та/або, якщо Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ»

Термін особа у юридичному значенні - загальне поняття, яке є єдиним для фізичної та юридичної особи.

Відповідно до положень частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Крім того, під особою розуміється громадянин або інший мешканець держави, якій юридично надана певна конституційно визначена суб`єктність.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

В даному пункті Договору застосоване словосполучення «будь-яка інша особа».

Згідно тлумачення з «Словника української мови» слово «інший» означає: «Який відрізняється від названого, даного; який існує, перебуває не в цьому місці, не в цих обставинах; не цей, не той, другий».

У змісті оспорюваного пункту Договору Сторони використали сполучники «та», «або», «якщо». Сполучник - це незмінна частина мови, яка служить для з`єднання однорідних членів речення та частин складного речення.

У «Словнику української мови» сполучник «та» застосовується у значенні сполучника «і», відноситься до категорії «єднальний», у даному тексті передає послідовність подій.

Сполучник «або» - розділовий. Уживається на означення того, що з ряду перелічених предметів (явищ і т. ін.) можливий тільки один; а) підкреслює взаємовиключення перелічуваних предметів, явищ і т. ін. (Словник української мови).

Сполучник «якщо» - умовний. Уживається для приєднання підрядних умовних речень до головного.

Виходячи з наведеного, господарський суд дійшов висновку, що за змістом договору видаткова накладна може бути підписана, крім Покупця, «будь-якою іншою особою».

Позивач наголошує, що в оспорюваному пункті Договору визначено, що у видатковій накладній на отримання товару, яка є невід`ємною частиною Договору, може поставити підпис «будь-яка інша особа», тобто така, яка не має відношення до Покупця та неуповноважена Стороною на вчинення відповідних дій. За таких обставин зазначена умова договору прямо протирічать нормам статтям 92, 207, 237, 238, 244 Цивільного кодексу України.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

У частинах першій, третій статті 237 Цивільного кодексу України унормовано, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно норми статті 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє (висновок Верховного Суду у постанові від 17.03.2021 у справі № 360/1742/18).

У відповідності до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 65 Господарського кодексу України закріплює, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установочними документами.

Якщо передати підпис потрібно не для виконання трудових функцій директора іншим працівником, а для передачі повноважень директора щодо представництва підприємства, наприклад, у разі необхідності укладення певного договору, погодження його умов тощо у період поки директор буде у відпустці, то такі повноваження директор може надати будь-який третій особі (представнику за довіреністю), знов таки, за умови, що установчі документи підприємства не містять обмежень для директора щодо надання повноважень третій особі представляти підприємство.

Вказаний спосіб регламентований положеннями глави 17 Цивільного кодексу України «Представництво», главою 68 «Доручення».

Господарський суд зазначає, що видаткова накладна містить відомості про господарські операції - фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг, тому у відповідності до норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1999 № 88 (далі - Положення № 88) є первинним бухгалтерським документом.

У частині другій статті 9 цього Закону, який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні передбачено, що серед обов`язкових реквізитів, які має містити первинний документ, повинен бути «особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції».

Докладніше про такий обов`язковий реквізит, як підпис, зазначено в пункті 2.4 Положення № 88: «Посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції».

Згідно з абзацом 3 пункту 2.5 цього Положення повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

У преамбулі договору від 01.12.2021 № 01/10-21 зазначено, що від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська» (Постачальник) діє директор Шульєв О.І., зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «РЄАЛТРЕЙД» (Покупець) - директор Лаврінець О.В., які діють на підставі Статутів підприємств.

У пункті 9.6 Договору погоджено, що Сторони, які підписали цей Договір, діють у повному розумінні щодо умов цього Договору, підписанням його, мають необхідний обсяг повноважень для його підписання, висловлюють згоду з його умовами, та не можуть у подальшому посилатись на необізнаність, що до умов цього Договору, висловлювати незгоду з його змістом, або змістом його деяких частин.

Пунктом 1.3 Договору Сторони визначили, що право власності на товар переходить до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін накладної.

У розумінні положень частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Проаналізувавши і оцінивши встановлені обставини у справі, наведені правові норми, господарський суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт того, що у змісті оспорюваного пункту Договору передбачена можливість підписання видаткової накладної на отримання товару фізичною чи юридичною особою, яка не уповноважена юридичною особою на вчинення такої дії в установленому законом порядку.

Тлумачення словосполучення «будь-яка інша особа», в тому сенсі, на якому наполягає позивач, фактично суперечить меті укладання договору поставки, що полягає у отриманні товару виключно Покупцем, після чого у останнього виникає зобов`язання зі сплати товару.

Застосоване Сторонами словосполучення «будь-яка інша особа», яка може поставити свій підпис у видатковій накладній, на переконання суду, не суперечить імперативним вимогам чинного цивільного законодавства, в тому числі, що регулють правовідносини представництва. Зазначене словосполучення у Договорі не виключає необхідності наявності договору чи акта органу підприємства на вчинення представником такої юридичної дії. Інша особа відповідно до положень законодавства має право підписати видаткову накладну на отримання товару від імені юридичної особи тільки у випадку, коли вона уповноважена Покупцем у встановленому законом порядку на її здійснення.

Відтак, включення за погодженням Сторін відповідної умови до пункту господарського Договору у її взаємозв`язку зі змістом інших положень правочину (зокрема, п.1.3) не суперечить вимогам законодавства, тому законні підстави для визнання її недійсною в цій частині відсутні.

Між тим, позивач вважає, що пункт 4.3 Договору прямо суперечить пункту 1 Розділу «Терміни, які використовуються у тексті цього Договору», що розкриває сутність договору як документа, та пункту 1.3 Договору щодо визнання моменту переходу права власності на товар (підписання уповноваженими представниками Сторін накладної).

На обґрунтування своєї правової позиції про недійсність з цієї підстави пункту 4.3 Договору Позивач навів правовий висновок, викладений у постанові від 11.06.2020 у справі 281/129/17 Касаційного цивільного суду Верховного Суду: «Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно - правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах».

Зважаючи на вищевикладені обставини, характер спірних правовідносин, Господарський суд відхиляє вказані твердження позивача про недійсність пункту Договору з цих підстав, оскільки умови договору поставки не відносяться до актів цивільного законодавства та не є нормами галузевої приналежності.

Крім того, недійсність пункту 4.3 Договору позивач з посиланням на положення статті 58-1 Господарського кодексу України мотивує тим, що проставляння відтиску печатки жодним чином не може бути актом юридичної особи, яким вона уповноважує представника на вчинення відповідної дії.

Приймаючи до уваги, що у тексті оспорюваного пункту правочину Сторони використали сполучники «та/або», «якщо», з урахуванням їх смислового значення, Господарський суд вважає, що зміст пункту 4.3 укладеного між сторонами Договору його можливо розглядати у двох варіантах.

Перший - «Товар вважається одержаним уповноваженим на прийняття Товару особою, якщо Покупець або будь-яка інша особа, поставить свій підпис на видатковій накладній та якщо Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ».

Другий - «Товар вважається одержаним уповноваженим на прийняття Товару особою, якщо Покупець або будь-яка інша особа, поставить свій підпис на видатковій накладній або якщо Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ».

Господарський суд звертає увагу, що у наведених варіантах змісту пункту 4.3 Договору Сторони передбачили, крім підпису Покупця або будь-якої іншої особи, обов`язковість проставлення на видатковій накладній печатки або штампа, на якому зображений його код ЄДРПОУ. Без наявності у видатковій накладній печатки або штампа юридичної особи товар не може вважатися одержаним уповноваженою особою. При цьому у другому варіанті проставляння у видатковій накладній печатки чи штампу юридичної особи визнається як альтернатива підпису Покупця.

Статтею 58-1 Господарського кодексу України унормовано, що суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом. Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

У статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положенні про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку печатка та штамп юридичної особи не вказані у якості обов`язкового реквізиту первинного бухгалтерського документа (видаткової накладеної) на отримання товару.

Пунктом 2.5 (абзац 1) Положення № 88 передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Законом України від 23.03.2017 № 1982-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання печаток юридичними особами та фізичними особами-підприємцями», який набрав законної сили 20 липня 2017 року, із законодавства виключені вимоги про обов`язкове використання печаток (незалежно від їх наявності у суб`єктові господарювання. Виключається можливість визнання документу (угоди, правочину) недійсним (неукладеним, невчиненим) у зв`язку з відсутністю відбитку печатки.

Одночасно виключено абзац 3 частини другої статті 207 Цивільного кодексу України, сказано, що обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

З огляду на приписи ст. ст.6, 207 ЦК України у співвідношенні з вимогами п. 2.5 (абзац 1) Положення № 88 суд приходить до висновку, що Сторони мають право письмово узгодити необхідність відтиску печатки на первинному документі (видатковій накладній), яка згідно п. 1.4 Договору після її підписання Сторонами має юридичну силу Специфікації, в розумінні ст. 266 Господарського кодексу України.

Зважаючи на вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, що пункт 4.3 Договору в редакції «… та Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ» відповідає вимогам чинного цивільного законодавства та наведених норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Одночасно, приймаючи до уваги обов`язковість такого реквізиту як особистий підпис у якості обов`язкового реквізиту первинного бухгалтерського документа (видаткової накладеної) на підтвердження отримання товару, що законодавчо визначено у п.2.5 (абзац 1) Положення № 88, який безпосередньо може бути скріплений печаткою, суд вважає таким, що суперечить вказаній правовій нормі, альтернативну редакцію п.4.3 Договору «… або Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ».

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (частина перша статті 217 ЦК України).

Господарський суд виходить з того, що приписи статті 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину (пункту) черезнедійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

У даній справі, на розсуд суду, можна припустити наявність пункту 4.3 у Договорі і без включення до нього умови щодо «… або Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ» без втрачання його змісту.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) викладено наступний правовий висновок Верховного Суду: «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Згідно з частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Вказані норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням законного володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом з цим, приписами статті 4 ГПК України також визначено, що юридичні особи мають право на звернення до господарського суду для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На переконання господарського суду вимога позивача про недійсність пункту 4.3 Договору спрямована саме на запобігання правопорушення.

Факт того, що ТОВ «РЄАЛТРЕЙД» звернулось до суду з позовом задля інших цілей, ніж захист порушеного права - з метою ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду, не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, господарський суд, ураховуючи наведені положення цивільного і господарського законодавства, доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним п.4.3 Договору в частині слів в редакції «… або Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ», у решті позовних вимог суд відмовляє.

Розподіл судових витрат

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно статті 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги суд задовольняє частково, на відповідача покладається судовий збір у розмірі 1/3 від сплаченої суми, а саме 827,00грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 130, 231,236-241, 248,252 суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЄАЛТРЕЙД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська» про визнання недійсним п.4.3. договору постачання №01/10-21 від 01.10.2021 задовольнити частково.

Визнати недійсним п.4.3 Договору частково - в частині слів в редакції «… або Покупець проставив на видатковій накладній печатку або штамп, на якому зображений його код ЄДРПОУ».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська» (84502, Донецька обл., м.Дружківка, вул. Соборна, буд.30, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЄАЛТРЕЙД» (адреса місцезнаходження: 49054, м.Дніпро, проспект О.Поля, 101, ідентифікаційний ) судовий збір в сумі 827,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду підписано 03.10.2022.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.М. Устимова