ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2022 р. Справа№ 911/466/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Росер"

на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021

у справі №911/466/21 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Росер"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській області

про стягнення 134 990,51грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі № 911/466/21 позов задоволено частково; вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства Українська залізниця 122 643, 31 грн. заборгованості з витрат по утриманню майна, 2 270,00 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті позову судовим збором; в частині стягнення 12 347,20 грн. витрат за період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 по справі № 911/466/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову АТ «Українська залізниця» в повному обсязі.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» (ТОВ «Росер», відповідач) про стягнення заборгованості з витрат по утриманню майна в розмірі 134 990, 51 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушені зобов`язання за договором №1593/ЕВ від 17.07.2014 про компенсацію витрат по утриманню майна, переданого в оренду, в частині компенсації витрат на утримання об`єкту оренди у встановлений строк.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі № 911/466/21 позов задоволено частково.

Позов в частині стягнення 12 347,20 грн. залишено без розгляду при встановленні обставин, що у справі №911/1789/17, яка розглядається Господарським судом Київської області та порушена за позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Південно-Західна залізниця» до ТОВ «Росер» заявлено вимоги, до яких включені вимоги про стягнення на підставі договору про витрати, зокрема, за період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року 12 347,20 грн. витрат балансоутримувача.

Приймаючи рішення про стягнення заявленої суми заборгованості в розмірі 122 643,31 грн., суд першої інстанції виходив з наступного:

- станом на момент розгляду даної справи відповідачем не надано доказів виконання ним обов`язків за договором оренди, визначених п.п.10.9, 10.10 договору оренди, щодо повернення об`єкта оренди; у заявах по суті відповідач не спростовує сам факт володіння та користування відповідним майном у період, за який позивачем заявлено вимоги щодо компенсації витрат на утримання майна;

- об`єкт оренди знаходиться у володінні та користування відповідача, що ним не спростовано;

- посилання відповідача на припинення дії договору про витрати не має значення для вирішення спору у даній справі, оскільки сам факт припинення такого договору, який пов`язаний з моментом припинення договору оренди, у разі його встановлення, не впливає на обов`язок відповідача здійснювати оплату витрат на утримання майна, яке не повернуто відповідачем. Так, п.10.3 договору про витрати визначено, що припинення дії договору не звільняє орендаря від обов`язку повної сплати спожитих послуг;

- у заяві по суті відповідач не оспорює фактів утримання позивачем об`єкта оренди у спірний період;

- вимоги про стягнення з відповідача 122 643, 31 грн. витрат на утримання майна, переданого в оренду є обґрунтованими;

- строк позовної давності за заявленими вимогами не пропущений, оскільки доказів отримання/вручення відповідачу рахунків на експлуатаційні витрати за період з серпня 2014 року (в який увійшли експлуатаційні витрати за липень та серпень) по грудень 2020 року у дату їх складання чи іншу дату сторонами під час розгляду справи не надано; відповідачем підтверджено отримання 22.09.2020 претензії позивача, додатком до якої є рахунок №1 від 31.07.2020 на відшкодування експлуатаційних витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В апеляційній скарзі позивач вважає, що прийняте рішення є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм законодавства, а отже таким, що підлягає скасуванню.

Згідно доводів апеляційної скарги:

- п. 10.1 договору № 1593/ЕВ про компенсацію витрат по утриманню майна переданого в оренду передбачено, що договір діє до дати закінчення договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності 17.07.2017 № 1593; з огляду на припинення дії договору оренди від 17.07.2014 № 1593 договір від 17.07.2014 № 1593/ЕВ про компенсацію витрат по утриманню майна переданого в оренду також припинив свою чинність після 16.07.2015;

- після закінчення строку дії договорів № 1593 та № 1593/ЕВ відсутні правові підстави для компенсації витрат по утриманню майна переданого в оренду;

- судом першої інстанції при винесенні оспорюваного рішення хибно застосовано приписи ст. 256 та 261 ЦК України в частині застосування строків позовної давності; позовна заява датована 11.02.2021, а розрахунок заборгованості складений позивачем починаючи з липня 2014 року по грудень 2020 (а текст позовної заяви містить твердження про наявність заборгованості з грудня 2016 по грудень 2020) вбачається, що позивачем пропущено навіть загальний строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості, що передувала 11.02.2018.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер», розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі № 911/466/21 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

До справи від позивача отримано відзив на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

17.07.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та ТОВ «Росер» (орендар) укладено договір оренди №1593, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне індивідуально визначене майно нежитлові приміщення - пакгаузи №4 та №5, а також частину відкритої вантажної платформи, загальною площею 627,4 кв.м (майно), що розташоване за адресою: 09100, Київська обл., м.Біла Церква, вул. Товарна, 29 та обліковується на балансі Будівельного монтажно-експлуатаційного управління №2 в м. Козятин (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість від 31.01.2014 і становить за незалежною оцінкою 1 163 069, 00 грн. без ПДВ (п. 1.1 такого договору).

У відповідності до п. 5.3 договору оренди орендар зобов`язався своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату, компенсувати експлуатаційні витрати та витрати на утримання майна, у т.ч. податок на землю, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно п. 5.10 договору оренди орендар зобов`язався у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві або підприємству/товариству, указаному орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної чи часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Як визначено п. 5.11 договору оренди, до обов`язків орендаря віднесено здійснення витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна. Окрім того, таким пунктом договору оренди відповідач взяв на себе зобов`язання протягом 15 робочих днів після підписання вказаного договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, а також витрат зі сплати податку на землю.

У відповідності до п. 10.1 договору оренди вказаний договір оренди укладено строком на 1 один рік - з 17.07.2014 по 16.07.2015 включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення вказаного договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені вказаним договором. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди (п.10.4 договору оренди).

Пунктом 10.1 договору оренди установлено, що договір укладено строком на рік і він діє з 17.07.2014 по 16.07.2015 включно. Також п.10.4 договору оренди визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором; зазначені дії оформлюються додатковою угодою, що є невід`ємною частиною договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

Згідно п. 10.9 договору оренди у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання; обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (п. 10.10 договору оренди).

Як погоджено сторонами в п. 10.12 договору оренди, відносини сторін, не врегульовані вказаним договором, регулюються чинним законодавством України.

Крім того, 17.07.2014 між ДТГО «Південно-західна залізниця» в особі начальника Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №2 (балансоутримувач) та ТОВ «Росер» (орендар) укладено договір №1593/ЕВ про компенсацію витрат на утримання майна, переданого в оренду.

За умовами договору про витрати, орендар відшкодовує балансоутримувачу у грошовій формі витрати на утримання об`єкту оренди по договору №1593 від 17.07.2014 - нежитлових приміщень пакгаузів №4 та №5, а також частини відкритої вантажної платформи загальною площею 627,4 кв.м, за адресою: 09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, 29; балансоутримувач за таким договором здійснює заходи по утриманню майна, переданого в оренду (п.1.1 договору про витрати).

Згідно п. 2 договору про витрати розрахунок суми компенсації додається до вказаного договору та є його невід`ємною частиною.

Сума витрат на утримання орендованого майна згідно розрахунку, що додається до вказаного договору, визначена з ПДВ у розмірі 2469,44 грн. Також, п.5 договору про витрати установлено, що у разі зміни цін та тарифів, на підставі яких розраховується калькуляція суми витрат, балансоутримувач розробляє нову калькуляцію, яка набирає чинності після погодження її сторонами.

Доказів розроблення та погодження нової калькуляції до договору про відшкодування судом не встановлено.

Порядок розрахунків за договором про витрати узгоджено його п.6, в силу якого розрахунковим періодом є календарний місяць; строк оплати 5 діб після отримання рахунку балансоутримувача.

Вказаний договір набуває чинності з дня його підписання та діє до дати закінчення договору оренди, зазначеного в п. 1 вказаного договору, як визначено його п.10.1.

Майно, яке є об`єктом оренди за договором оренди, на підставі зведеного переліку майна ДТГО «Південно-західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» (а.с.36-39), а також зведеного передавального акту від 06.08.2015, який затверджено 18.08.2015 (а.с.20-35), передано ПАТ «Українська залізниця», яке у подальшому згідно постанови Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018 перейменоване в АТ «Українська залізниця».

За висновками суду першої інстанції, позивач у справі АТ «Українська залізниця» набуло прав на відповідне майно з моменту складання вищевказаного передавального акту.

Право власності на об`єкт оренди підтверджується витягом №190636156 від 28.11.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач направив відповідачу вимогу №КД-БМЕС-01/141 від 18.09.2020, у якій вимагав перерахувати 122 643, 32 грн. за договором про витрати №1593/ЕВ від 17.07.2014, про що виставив рахунок №1 від 31.07.2020, а також звільнити та повернути об`єкт оренди.

Вказана вимога з рахунком №1 від 31.07.2020 отримана відповідачем, проте листом від 23.09.2020 №04/09 повернута позивачу як безпідставна та помилково надіслана, що підтверджується описом вкладення у поштове відправлення №700.

Окрім того, позивачем до матеріалів позовної заяви додано рахунки за період з 31.08.2014 по 31.12.2020, проте доказів їх надіслання/вручення відповідачу сторонами не надано.

Позов в частині стягнення 12 347,20 грн. залишено без розгляду при встановленні обставин, що у справі №911/1789/17, яка розглядається Господарським судом Київської області та порушена за позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Південно-Західна залізниця» до ТОВ «Росер» заявлено вимоги, до яких включені вимоги про стягнення на підставі договору про витрати, зокрема, за період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року 12 347,20 грн. витрат балансоутримувача.

Приймаючи рішення про стягнення 122 643, 31 грн. витрат на утримання орендованого майна, суд першої інстанції виходив з наступного:

- станом на момент розгляду даної справи відповідачем не надано доказів виконання ним обов`язків за договором оренди, визначених п.п.10.9, 10.10 договору оренди, щодо повернення об`єкта оренди; у заявах по суті відповідач не спростовує сам факт володіння та користування відповідним майном у період, за який позивачем заявлено вимоги щодо компенсації витрат на утримання майна;

- об`єкт оренди знаходиться у володінні та користування відповідача, що ним не спростовано;

- посилання відповідача на припинення дії договору про витрати не має значення для вирішення спору у даній справі, оскільки сам факт припинення такого договору, який пов`язаний з моментом припинення договору оренди, у разі його встановлення, не впливає на обов`язок відповідача здійснювати оплату витрат на утримання майна, яке не повернуто відповідачем. Так, п.10.3 договору про витрати визначено, що припинення дії договору не звільняє орендаря від обов`язку повної сплати спожитих послуг.

- у заяві по суті відповідач не оспорює фактів утримання позивачем об`єкта оренди у спірний період.

За розглядом заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що строк позовної давності за заявленими вимогами не пропущений, оскільки доказів отримання/вручення відповідачу рахунків на експлуатаційні витрати за період з серпня 2014 року (в який увійшли експлуатаційні витрати за липень та серпень) по грудень 2020 року у дату їх складання чи іншу дату сторонами під час розгляду справи не надано; відповідачем підтверджено отримання 22.09.2020 претензії позивача, додатком до якої є рахунок №1 від 31.07.2020 на відшкодування експлуатаційних витрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі, з урахуванням залишення без розгляду вимог про стягнення 12 347,20 грн. витрат за період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року, є вимоги позивача про стягнення з відповідача 122 643, 31 грн. (період з березня 2017 по грудень 2020) витрат по утриманню майна.

Укладення 17.07.2014 договору оренди № 1593 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та ТОВ «Росер» (орендар) обумовлює виникнення правовідносини щодо оренди нерухомого майна державної власності, за яким передано відповідачу у користування за плату державне майно, яке перебуває на балансі позивача (правове регулювання вказаних відносин здійснюється відповідно до положень ст. 759 Цивільного кодексу України та 283 Господарського кодексу України).

Крім того, 17.07.2014 між ДТГО «Південно-західна залізниця» в особі начальника Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №2 (балансоутримувач) та ТОВ «Росер» (орендар) укладено договір №1593/ЕВ про компенсацію витрат на утримання майна, переданого в оренду, за умовами якого, орендар відшкодовує балансоутримувачу у грошовій формі витрати на утримання об`єкту оренди по договору №1593 від 17.07.2014 - нежитлових приміщень пакгаузів №4 та №5, а також частини відкритої вантажної платформи загальною площею 627,4 кв.м, за адресою: 09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, 29; балансоутримувач за таким договором здійснює заходи по утриманню майна, переданого в оренду (п.1.1 договору про витрати).

Термін дії договору №1593/ЕВ про компенсацію витрат на утримання майна згідно п. 10.1 визначений датою закінчення договору оренди № 1593 від 17.07.2014.

Згідно п. 10.9 договору оренди № 1593 у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання; обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (п. 10.10 договору оренди).

Як правильно враховано судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, в тому числі в межах апеляційного провадження, станом на момент розгляду даної справи відповідачем не надано доказів виконання ним обов`язків за договором оренди, визначених п.п.10.9, 10.10 договору оренди, щодо повернення об`єкта оренди; у заявах по суті відповідач не спростовує сам факт володіння та користування відповідним майном у період, за який позивачем заявлено вимоги щодо компенсації витрат на утримання майна.

У зв`язку з чим, встановленими є обставини, що об`єкт оренди знаходиться у володінні та користуванні відповідача, і вказане ним не спростовано.

Апеляційний господарський суд визнає правомірними висновки суду першої інстанції, що припинення дії договору про витрати не має значення для вирішення спору у даній справі, оскільки сам факт припинення такого договору, який пов`язаний з моментом припинення договору оренди, у разі його встановлення, не впливає на обов`язок відповідача здійснювати оплату витрат на утримання майна, яке не повернуто відповідачем.

Так, п.10.3 договору про витрати визначено, що припинення дії договору не звільняє орендаря від обов`язку повної сплати спожитих послуг, а в апеляційній скарзі відповідач не оспорює фактів утримання позивачем об`єкта оренди у спірний період.

Щодо обставин відсутності правонаступництва за договором оренди, також, підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/10903/17, виходячи з наступного.

Так, справу №910/10903/17 розглянуто судом за позовом ТОВ «Росер» до ПАТ «Українська залізниця», треті особи: Регіональне відділення ФДМУ по Київській області, Мінінфраструктури про визнання додаткового договору оренди нерухомого майна від 28.03.2016 до договору оренди нерухомого майна від 17.07.2014 № 1593 недійсним.

За змістом постанови Верховного Суду від 23.10.2018 у вказаній справі, якою залишено без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2018 про задоволення позову:

«Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, висновки суду апеляційної інстанції щодо правонаступництва, в даному випадку, не мають правового значення для вирішення даного спору.»

Таким чином, відсутні підстави посилатись на преюдиційність встановлених в цій частині обставин у вказаній справі, що відповідно спростовує твердження апелянта про неправильне ухвалення рішення через не з`ясування цих обставин судом першої інстанції.

Згідно постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду у справі №918/792/18 сформовано правовий висновок про набуття АТ «Укрзалізниця» права власності на об`єкти нерухомості, внесені до його статутного капіталу під час утворення в результаті злиття 49 підприємств залізничного транспорту загального користування, на підставі Зведеного передавального акта майна з моменту його затвердження та державної реєстрації АТ «Укрзалізниця», а не за результатами державної реєстрації відповідного права власності.

Приймаючи постанову у справі №918/792/18 Об`єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №904/4125/18 стосовно виникнення у АТ «Укрзалізниця» права власності на передане до статутного капіталу нерухоме майно з дня його державної реєстрації.

Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення правильно виходив з того, що майно, яке є об`єктом оренди за договором оренди, на підставі зведеного переліку майна ДТГО «Південно-західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», а також зведеного передавального акту від 06.08.2015, який затверджено 18.08.2015, передано ПАТ «Українська залізниця», яке у подальшому згідно постанови Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018 перейменоване в АТ «Українська залізниця», відповідно позивачем у справі (АТ «Українська залізниця») набуто прав на відповідне майно з моменту затвердження передавального акту.

З наявних у справі доказів судом установлено факт прострочення відповідачем сплати витрат на утримання орендованого майна на користь балансоутримувача державного майна за період з березня 2017 року по заявлений у позові грудень 2020 року.

Розглядаючи заяву відповідача про застосування строку давності, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи встановлений п.6.3 договору про витрати строк оплати -5 днів після отримання рахунку, порушення відповідного права отримати виконання відбулось після спливу відповідного строку з дня отримання рахунку, тому на момент звернення позивача з позовом не є таким, що пропущений строк позовної давності за заявленими вимогами.

Апеляційний господарський суд не погоджується з наведеним висновками суду, оскільки такі прийняті через неправильне застосуванням положень ст.ст. 253, 260, 261 ЦК України виходячи з наступного.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Про порушення права, на захист якого подано позов у даній справі позивач мав змогу довідатись на дати виникнення витрат по утриманню орендованого майна, тобто щомісячно у спірному періоді (березень 2017 - грудень 2020), а не направлення рахунків на оплату не спростовують факту обізнаності позивача про порушення його прав у спірних правовідносинах.

Позивачем не надано доказів, які перешкоджали йому звернутися до суду в межах встановленого законом трирічного строку давності, заявити вимоги про стягнення витрат на утримання орендованого майна в межах встановленого трирічного строку давності, а якщо виходити з обґрунтування щодо перебігу строку давності, як його визначив суд першої інстанції, та з огляду на не направлення рахунків на оплату, то таке звернення до суду з позовом в межах трирічного строку цілком «законно» могло відбутися і через 20 або і 30 років після направлення претензії з вимогою оплати.

У п.137. Рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява No 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне:

«Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.»

Позовну заяву до суду подано 12.02.2021 (направлено поштою).

Згідно частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Строк позовної давності за вимогами позивача, заявленими у даній справі про стягнення заборгованості, яка виникла до 12.02.2018 сплинув, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині суми стягнення 36 212, 91 грн. у відповідності до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі № 911/466/21 в частині задоволених вимог позивача про стягнення 36 212, 91 грн. підлягає скасуванню з вищевикладених підстав, з прийняттям нового рішення у цій частині - про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд позовної заяви покладаються на сторін пропорційно, а також, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача, з позивача підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276 ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» на рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі № 911/466/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі №911/466/21 скасувати в частині задоволення вимог про стягнення 36 212, 91 грн., прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Київської області від 14.05.2021 у справі № 911/466/21 наступним чином:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» (ідентифікаційний код 35942281; 09111, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, буд.29) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815; 03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 41149437; 03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61) 86 430, 40 грн. (вісімдесят шість тисяч чотириста тридцять гривень 40 копійок) заборгованості з витрат по утриманню майна, 1 452, 80 грн. (одну тисячу чотириста п`ятдесят дві гривні 80 копійок) в рахунок відшкодування витрат по оплаті позову судовим збором.

В частині стягнення 12 347, 20 грн. витрат за період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року позов залишити без розгляду.

В іншій частині в позові відмовити.»

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815; 03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 41149437; 03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» (ідентифікаційний код 35942281; 09111, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, буд.29) 1 225, 80 грн. (одну тисячу двісті двадцять п`ять гривень 80 копійок) витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати накази.

6. Матеріали справи № 911/466/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська