СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Харків Справа № 905/1224/17

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Стойка О.В., суддя Попков Д.О. , суддя Істоміна О.А.,

за участю секретаря судового засідання Склярук С.І.

та представників учасників справи:

від заявника не з`явився; від відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Міжнародний резервний банк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Донецької області від 02.02.2022 року у справі №905/1224/17 за результатами розгляду заяви Акціонерного товариства Міжнародний резервний банк, м. Київ про визнання додатковий грошових вимог у справі №905/1224/17,

за заявою - Акціонерного товариства Міжнародний резервний банк, м. Київ

до - Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібсервіс, м. Донецьк

про - визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Донецької області від 06.06.2017 року прийнято до розгляду заяву ПАТ Сбербанк (далі-Кредитор) про порушення справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібсервіс, м. Донецьк (далі-Боржник).

Ухвалою господарського суду Донецької області від 04.07.2017 року, зокрема порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ Хлібсервіс та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою господарського суду Донецької області від 23.01.2019 року з поміж іншого визнано ТОВ Хлібсервіс банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців до 23.01.2020 року.

До господарського суду Донецької області від Кредитора надійшла заява №15431/4/06-2 від 18.11.2021 року про визнання додатковий грошових вимог, за змістом якої останній просив суд визнати грошові вимоги до боржника на суму 61 436 750, 28 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 04.07.2017 року по 07.05.2018 року.

В обґрунтування вищезазначеної заяви покладено факт наявності у ТОВ Хлібсервіс заборгованості за процентами за договором про відкриття кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО-KL від 06.03.2012 року, з урахуванням договору поруки від 03.12.2013 року.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 02.02.2022 року у справі №905/1224/17 було здійснено заміну найменування Кредитора на Акціонерне товариство Міжнародний резервний банк (на підставі заяви останнього), відмовлено у задоволенні заяви Кредитора про визнання додаткових грошових вимог до ТОВ Хлібсервіс на суму 61 441 290,28 грн.

Кредитор, не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду в частині відмови у задоволенні заяви про визнання додаткових грошових вимог, звернувся з апеляційною скаргою, за змістом якої просив спірну ухвалу скасувати в означеній частині та задовольнити заяву про визнання додаткових грошових вимог до боржника.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, Кредитором зазначено наступне:

- судом першої інстанції при постановленні спірної ували всупереч приписам чинного законодавства та в порушення принципу правової певності, не було враховано наявність преюдиційного рішення, яке має безпосереднє відношення до даної спірної ситуації, а саме ухвали господарського суду Запорізької області від 19.12.2019 року у справі №908/130/15-г, якою визнано вимоги Кредитора до ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "ЗОЛОТИЙ УРОЖАЙ" у розмірі 169 394 493 (сто шістдесят дев`ять мільйонів триста дев`яносто чотири тисячі чотириста дев`яносто три) грн. 04 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом за Договором про відкриття кредитної лінії № 26-Н/12/24/ЮО/КL від 06.03.2012. за період з 16.12.2015 по 07.05.2018;

- посилання суду на приписи ст. 41 КУзПБ, а саме на неможливість нарахування означених відсотків протягом дії мораторію Боржника, в даній ситуації не позбавляє права Кредитора нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, так як такі відсотки були нараховані не Боржнику, а основному Позичальнику - ТОВ "ТД "ЗОЛОТИЙ УРОЖАЙ".

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27 липня 2022 року у справі №905/1224/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кредитора на ухвалу Господарського суду Донецької області від 02.02.2022 року та встановлено строк учасникам справи для надання заяв та клопотань, а також відзиву на апеляційну скаргу з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи.

До Східного апеляційного господарського суду від представника Боржника надійшло клопотання про проведення судового засіданні в даній справі призначеного на 05.09.2022 року о 12:15 хв. без участі ліквідатора Боржника арбітражного керуючого Іванюка О.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2022 року у зв`язку з відпусткою судді Тихого П.В., визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Стойка О.В., суддя - Істоміна О.А., суддя - Попков Д.О.

Представники учасників справи в судове засідання, не з`явилися, були повідомлені про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 42 ГПК України.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що спірна ухвала господарського суду оскаржується Кредитором лише в частині відмови у задоволенні заяви про визнання додаткових грошових вимог, з урахуванням вимог вищенаведеної норми судова колегія переглядає рішення суду лише в зазначеній частині.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Кредитора на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.02.2022 року у справі №905/1224/17 не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 04.07.2017 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ Хлібсервіс за заявою Кредитора, визнано грошові вимоги ініціюючого кредитора - Публічного акціонерного товариства Сбербанк- до Боржника, як майнового поручителя за договором про відкриття кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО-KL, в сумі 543 809 769,74 грн, з яких: 543 776 351,20 грн заборгованість за кредитом; 1 643 270,39 грн відсотки за користуванням кредитом (станом на 30.06.2017); 33 418,54 грн пеня за несвоєчасну сплату кредиту.

Ухвалою господарського суду від 21.03.2018 року, визнано кредитором, зокрема, ПАТ Сбербанк на суму 681839680,35 грн четверта черга, 19200,00 грн перша черга; 33418,54 грн шоста черга; 28545500,00 грн - вимоги кредитора, включені окремо до реєстру вимог кредиторів, як забезпечені заставою майна боржника.

Відповідно до заяви Кредитора №15431/4/06-2 від 18.11.2021 року про визнання додаткових грошових вимог заявлені останнім кредиторські вимоги у розмірі 61 436 750, 28 грн є нарахованими відсотками за користування кредитом за договором кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО/KL від 06.03.2012 року за період з 04.07.2017 року по 07.05.2018 року.

В обґрунтування означеної заяви Кредитор посилається на ухвалу господарського суду Донецької області від 25.01.2017 року у справі №905/1927/15, в якій зазначено, що у зв`язку з невиконанням позичальником - ТОВ Торговий дім Золотий Урожай взятих на себе зобов`язань зі своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту та процентів за користування кредитом за кредитним договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО/KL від 06.03.2012 (далі-Договір), банк звернувся до позичальника з повідомленням-вимогою №3468/5/28-2 від 10.04.2015 про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО/КL (далі-повідомлення), посилаючись на невиконання позичальником умов кредитного договору.

Кредитор також зазначає, що з метою забезпечення виконання вищезазначеного грошового зобов`язання між ним так Боржником було укладено Договір поруки від 03.12.2013 (далі-Договір поруки), за змістом якого Боржник поручився перед Кредитором за ТОВ Торговий дім Золотий Урожай щодо виконання останнім своїх зобов`язань за Договором.

За умовами п. 4.1. Договору поруки Боржник відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і ТОВ Торговий дім Золотий Урожай.

Враховуючи вищезазначений факт неналежного виконання ТОВ Торговий дім Золотий Урожай умов Договору, Кредитор направив Боржнику повідомлення вимогу №3982/5/28-2 від 24.04.2015 року про повернення всієї суми заборгованості за Договором.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц та від 19.05.2020 №910/23028/17.

Приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, а недодержанням письмової форми договору зумовлює його нікчемність (ст. 1055 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що приписи ст. 1056-1 ЦК України не містять жодних правил, які б передбачали можливість нарахування процентів як плати за користування кредитом за межами строку кредитного договору, навпаки за змістом ч. 3 і 4 цієї норми, які відповідно регламентують два можливі типи процентної ставки (фіксовану і змінювану) вказується на її визначення саме в межах строку кредитного договору за допомогою використання законодавцем конструкцій: фіксована ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору та порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору відповідно.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що положення ч. 1 ст. 1054 та ст. 1056-1 ЦК України регламентують проценти як плату за користування кредитом - правомірну поведінку позичальника в межах строку кредитування.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України - такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість, у випадках коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, тоді як в охоронних правовідносинах права та інтереси Позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні правові висновки зазначені як у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі №536/1841/15-ц, від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 та від 31.10.2018р. у справі №161/12771/15-ц, так і в постановах Верховного Суду наведених судом першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції вірно зазначено, що нарахування відсотків за користування кредитом за Договором є правомірними саме до 10.04.2015 року дати пред`явлення вимоги Кредитором до позичальника про негайне виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №26-Н/12/24/ЮО/КL від 06.03.2012 року.

Отже, вимагаючи покласти на Боржника обов`язок по сплаті вказаних процентів, Кредитор обґрунтовує це саме посиланням на ст. 625 ЦК України, але наполягає, що на зазначені правовідносини не розповсюджується обмеження, встановлені ст. 41 КУзПБ, оскільки відповідне нарахування стосується саме позичальника, а відповідний обов`язок у Боржника виник на підставі Договору поруки.

При цьому Кредитор здійснив нарахування відсотків за користування кредитом за Договором виходячи саме з встановленого означеним Договором розміру відсотків річних за користування кредитною лінією - 13,34%, 13,45%, 14,04%. Означене підтверджується доданим до заяви розрахунком заборгованості Боржника перед Кредитором за Договором.

Судова колегія вважає твердження Кредитора помилковими за наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КУзПБ , мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

За змістом ч. ч. 2, 3 зазначеної статті, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, протягом його дії, зокрема, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Отже системний аналіз частини чотирнадцятої статті 40, частини першої - третьої, шостої статті 41 КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство, введення процедури розпорядження майном та мораторію на задоволення вимог кредиторів, боржник фактично втрачає право самостійно, на власний розсуд визначати порядок погашення заборгованості за власними зобов`язаннями, крім випадків, на які згідно з частиною п`ятою статті 41 КУзПБ не поширюється дія мораторію, а подальше задоволення вимог кредиторів здійснюється в порядку, передбаченому положеннями КУзПБ.

Встановлено, що ухвалою господарського суду Донецької області від 04.07.2017 року порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ Хлібсервіс та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а також визнано безспірними вимоги Кредитора на заборгованість Боржника як майнового поручителя за договором №26-Н/12/24/ЮО/KL від 06.03.2012 року на суму 543776351,20 грн та пені у розмірі 33418,54 грн.

Оскільки Кредитор вимагає сплату відсотків згідно 625 ЦК України на заборгованість, спроможність виплатити Боржником яку і є предметом розгляду в межах даної справи про банкрутство та за період з 04.07.2017 року по 07.05.2018 року, тобто після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, висновок суду першої інстанції про неможливість такого нарахування на підставі ст. 41 КУзПБ є обґрунтованим.

Крім того, згідно з вимогами ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже доводи скаржника, що спірні річні відсотки ним нараховувалися лише позичальнику, а не Боржнику, протирічать матеріалам справи та вищенаведеним нормам закону.

Щодо доводів Кредитора про неврахування судом першої інстанції преюдиційного рішення - ухвали господарського суду Запорізької області від 19.12.2019 року у справі №908/130/15-г, якою визнано вимоги Кредитора до ТОВ ТОВ Торговий дім Золотий Урожай (позичальника) у розмірі 169 394 493 грн. 04 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом за Договором за період з 16.12.2015. по 07.05.2018, колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість, з огляду на наступне.

Зазначаючи про неврахування ухвали господарського суду Запорізької області від 19.12.2019 року, Кредитор посилається на ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

По-перше, за змістом зазначеної норми преюдиційне значення має тільки рішення суду в господарський справі, а не ухвала, а по друге - обставиною, на яку заявник посилається, як на таку, що не має доводитися знову- є факт визнання судом безспірними вимог Кредитора до іншої особи, хоча б і пов`язаною з учасниками в даній справі відносинами за Договором поруки. Зазначена обставина має суто процесуальний характер та в межах даної справи про банкрутство Боржника не може вважатися такою, що беззаперечно впливає на збільшення обсягу безспірних вимог Кредитора.

Крім того, Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 у справі № 918/335/17 зробила висновок про те, що судові рішення у процедурі банкрутства можна поділити на дві групи: 1) одна з них стосується не вирішення спорів, а розв`язання специфічних питань, притаманних саме процедурам банкрутства, тобто непозовному провадженню (про відкриття провадження у справі про банкрутство, про припинення дії мораторію щодо майна боржника, про закриття провадження у справі про банкрутство, про затвердження плану санації, про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, про призначення (розумій також і відсторонення) керуючого санацією, ліквідатора тощо); 2) друга група стосується виключно вирішення спорів ( судові рішення щодо розгляду спорів, у межах справи про банкрутство, стороною в яких є боржник, ці спори не стосуються непозовного провадження, яке врегульоване Кодексом України з процедур банкрутства, а тому регламентуються правилами про позовне провадження, встановленими у Господарському процесуальному кодексі України).

Проаналізувавши зміст вищезазначеної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що означений процесуальний документ не є рішенням по суті, не містить в собі встановлених фактичних обставин, які відносяться до даної справи, а є ухвалою суду про визнання грошових вимог Кредитора до ТОВ Торговий дім Золотий Урожай.

Посилання Кредитора в апеляційній скарзі на численні постанови Верховного Суду не спростовує висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про визнання додатковий грошових вимог.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та не є підставою для скасування оспорюваної ухвали суду.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія дійшла висновку, що оспорювана ухвала господарського суду Донецької області від 02.02.2022 у справі №905/1224/17 ґрунтується на дотриманні норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги у вигляді судового збору відносяться на заявника апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Міжнародний резервний банк, м. Київ на ухвалу господарського суду Донецької області від 02.02.2022 року у справі №905/1224/17 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 02.02.2022 року у справі №905/1224/17 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Акціонерне товариство Міжнародний резервний банк, м. Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

У судовому засіданні 05.09.2022 року проголошено вступну та резолютивну частину постанови, але через обставини запровадження воєнного стану та фізичної небезпеки для звичайного функціонування Східного апеляційного господарського суду, повний текст постанови складено та підписано 30.09.2022 року.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.А. Істоміна