номер провадження справи 26/43/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2022 Справа № 908/1957/21(908/3084/21)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А; адреса для листування: 04073, м. Київ, а/с 93)

до відповідача Акціонерного товариства Українська залізниця, (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця,5)

про стягнення 199 422,72 грн

в межах справи № 908/1957/21

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):

Позивачадвокат Іванченко А.Ю., ордер серія ЗП № 022880 від 24.01.2022р.; додаткова угода № 9 від 29.06.2021р. до Договору-доручення про надання правової допомоги від 29.06.2021р

Відповідачадвокат Лапій А.В., посвідчення адвоката України № 000720 від 30.09.2019р.; ордер серія № АА № 1130108 від 11.08.2021р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиторське підприємство «Вертикаль»(надалі Позивач) звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі Відповідач) про відшкодування 199 422,72 грн. шкоди на підставі ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Ухвалою суду від 26.10.2021 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль до Акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення 199 422,72 грн, для розгляду в межах справи № 908/1957/21 про банкрутство позивача, відкрито провадження з розгляду позовної заяви. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін.

Ухвалою від 14.12.2021. клопотання Акціонерного товариства Українська залізниця про розгляд справи №908/1957/21(908/3084/21) в порядку загального позовного провадження, залишено без задоволення. Призначено справу №908/1957/21(908/3084/21) до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 25.01.2022 о 10 год 15 хв.

Ухвалою від 25.01.2022 судове засідання відкладено на 24.02.2022 о 10-30.

Ухвалою від 24.02.2022 розгляд справи було відкладено, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Ухвалою суду від 15.08.2022 призначено судове засідання на 06.09.2022 о 12-10.

До суду Відповідачем подано наступні документи:

- 18.11.21 відзив відповідача неа позовну заяву;

- 20.01.22 заперечення на відповідь на відзив;

- 20.01.22 клопотання про витребування доказів;

- 25.01.22 клопотання про призначення судово-економічної експертизи;

- 24.02.22 письмові пояснення по справі.

До суду від Позивача надійшли наступні документи:

- 03.12.21 відповідь на відзив відповідача;

- 17.02.22 відповідь на заперечення Відповідача на відповідь на відзив;

- 17.02.22 заперечення проти клопотання Відповідача про витребування доказів;

- 17.02.22 заперечення проти клопотання Відповідача про призначення судово-економічної експертизи.

06.09.2022 р. до початку судового засідання (електронною поштою з ЕЦП) представник Відповідача подав додаткові письмові пояснення, які просив врахувати при розгляді справи.

Зазначені документи прийняті судом до уваги та розгляду.

У поданому клопотанні про витребування доказів Відповідач просить суд витребувати докази, які можуть містити інформацію про відшкодування витрат Позивачу третіми особами послуг по перевезенню вантажу залізничним транспортом.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 80 ГПК України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 7, 8 ст. 81 ГПК України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Клопотання Відповідача про витребування доказів є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки обставини, які можуть бути встановлені витребуваними доказами, не стосуються предмета спору та предмету доказування у даній справі.

Суд зазначає, що матеріали даної справи містять належні докази понесення витрат Позивачем в результаті порушення належного йому майнового права, зокрема, Переліки філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця» про списання Відповідачем грошових коштів з особового рахунку Позивача, які є належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України.

У зв`язку з тим, що суд у задоволенні клопотання Відповідача про витребування доказів відмовляє, то і клопотання Відповідача про призначення судово-економічної експертизи залишається судом без розгляду.

У судове засідання, призначене на 06.09.2022 р., з`явився представник Позивача, представник Відповідача прийняв участь в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язкуEasyCon.

Представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі, представник Відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог про що, викладено у наданому суду відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

У судовому засіданні 06.09.2022 судом, в порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників Позивача та Відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Запорізької області, -

УСТАНОВИВ:

07.02.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиторське підприємство «Вертикаль» (Замовник) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» (Перевізник) укладений Договір № 07244/ЦТЛ-2018 про надання послуг (надалі іменується Договір).

Предметом Договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1.).

Крім того, обов`язком Перевізника є, зокрема, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору.

Згідно з п. 1.3. Договору, надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

Відповідно до п. 2.1.6. Договору, Замовник зобов`язується оплачувати Перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. Договору, розрахунки за цим Договором здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця». Оплата послуг відповідно до Договору здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Перевізника, вказаний в пункті 14.2 Розділу 14 Договору.

П. 4.5. Договору передбачено, що по мірі виконання перевезень та надання послуг, Перевізником відображається в особовому рахунку використання Замовником коштів за добу для оплати: вартості послуг за перевезення, зазначеної в накладній; додаткових зборів (плату за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг); додаткових послуг за вільними тарифами; плати за користування вагонами за межами України, наведеної у зведеній відомості, що формується на підставі інформаційних повідомлень; штрафів та пені на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами).

Згідно п. 12.1. Договору, закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього Договору.

Рішенням правління АТ «Українська залізниця» (Відповідач) від 18.12.2018 р. № Ц-64/101 запроваджено послугу "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановлено за неї плату в розмірі 170,38 грн. без ПДВ х 1 вагон х 1 км (надалі іменується послуга малодіяльних станцій).

Наказом АТ «Українська залізниця» (Відповідач) від 09.01.2019 р. № 22 зазначену послугу введено в дію.

Після цього, між Відповідачем та Позивачем укладена Додаткова угода№ 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018, яким доповнено розділ 2 Договору новим підпунктом 2.1.20. у такій редакції: « 2.1.20. Компенсувати Перевізнику витрати, пов`язані з подачею й забиранням вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також робіт пов`язаних з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням за ставкою встановленою у Додатку 1 до цього Договору. Оплата здійснюється за найкоротшу відстань до однієї із сусідніх станцій відкритої для вантажних операцій, зокрема, малодіяльна вантажна станція навантаження/вивантаження (станція надання послуг): станція Межова за відстань подачі або забирання 20 км з розрахунку 173,11 грн. без ПДВ х 1 вагон х 1 км.

Протягом вересня місяця 2019 р. Позивачу Відповідачем надавалася зазначена послуга по зазначеній вище станції, що підтверджується накопичувальними картками Відповідача№№ 09090122, 11090127, 17090136, 18090138, 19090142, 21090145, 24090146.

Згідно Переліків філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Відповідачавід 10.09.2019 р., 11.09.2019 р., 18.09.2019 р., 19.09.2019 р., 19.09.2019 р., 21.09.2019 р., 24.09.2019 р.з особового рахунку Позивача на підставі зазначених вище накопичувальних карток Відповідач списав (стягнув) грошові кошти у загальному розмірі 99 711,36 грн. з ПДВ.

При цьому, факт сплати Позивачем та отримання Відповідачем коштів у розмірі 99 711,36 грн. з ПДВ за послугу малодіяльних станцій Відповідачем визнається.

Разом з тим, рішенням Антимонопольного комітету України від 06.08.2020 р. №470-р у справі № 130-26.13/102-19 визнано, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» (Відповідач) протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків; визнано дії Акціонерного товариства «Українська залізниця», які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачою, навантаженням і вивантаженням" та встановленні її вартості, порушенням, передбаченим ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг AT "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку; зобов`язано Акціонерне товариство "Українська залізниця" припинити порушення, зазначене у п. 2 резолютивної частини цього рішення; за порушення, зазначене в п. 2 цього рішення, на Акціонерне товариство "Укрзалізниця" накладено штраф у розмірі 18 282 400 гривень.

Не погоджуючись з даним рішенням АМКУ, Відповідач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним Рішення №470-р від 06.08.2020 р.

Судом установлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. у справі № 910/15766/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р., у задоволенні позовних вимог Відповідача до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним Рішення №470-р від 06.08.2020 р. відмовлено повністю.

Таким чином, відповідно до положень ч. 2 ст. 242, ч. 1 ст. 284 ГПК України, рішення справі № 910/15766/20 набрало законної сили 25.05.2021 р.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.10.2021 р.касаційну скаргу Відповідача залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. у справі № 910/15766/20 - без змін.

Позивач також зазначає, що згідно новини Антимонопольного комітету України, яка розміщена на його офіційній Інтернет сторінці від 17.05.2021 р. та додана до позовної заяви, Відповідач сплатив Комітету накладений розмір штрафу та відзвітував про припинення порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини рішення комітету від 06.08.2020 р. № 470-р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач зазначає, що внаслідок вчинення Відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції щодо запровадження послуги малодіяльних станцій та встановлення її вартості по станції Межова в розмірі 173,11 грн. без ПДВ х 1 вагон х 1 км., Позивач поніс необґрунтовані витрати по сплаті Відповідачу даної послуги у розмірі 99 711,36 грн. з ПДВ, і відповідно до ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» він має право на відшкодування шкоди у зв`язку з цим у подвійному розмірі (99 711,36 грн. х 2 = 199 422,72 грн.).

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що Позивач шляхом підписання Додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018 без зауважень/заперечень/протоколів розбіжностей погодився із послугою, визначеній в додатковій угоді та вартістю такої послуги; кошти, які просить стягнути Позивач, були отримані Відповідачем як оплата належно наданих за договором послуг, тому, вони не можуть вважатися ні збитками, ні шкодою; введення рішенням Правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-64/101 від 18.12.2018 р. та наказом АТ «Укрзалізниця» № 22 від 09.01.2019 р. додаткової послуги є абсолютним правом вільного ведення Відповідачем господарської діяльності, на підтвердження чого посилається на судові рішення по справі № 910/11305/19; стверджує, що у діях Відповідача відсутні складові елементи цивільного правопорушення, а саме, збитки, вина та протиправна поведінка, як обов`язкових елементів, необхідних для настання цивільно-правової відповідальності.

Також Відповідач вважає, що Позивач не поніс жодних витрат через порушення Відповідачем зазначених норм законодавства про захист економічної конкуренції з посиланням на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності»; у спірних правовідносинах Позивач виступав експедитором, а відтак, всі його витрати, пов`язані з виконанням договорів відшкодовуються клієнтами; Позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Зазначені вище обставини, на переконання Відповідача, є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ГК України, зловживанням монопольним становищем вважаються: нав`язування таких умов договору, які ставлять контрагентів у нерівне становище, або додаткових умов, що не стосуються предмета договору, включаючи нав`язування товару, не потрібного контрагенту; обмеження або припинення виробництва, а також вилучення товарів з обороту з метою створення або підтримки дефіциту на ринку чи встановлення монопольних цін; інші дії, вчинені з метою створення перешкод доступу на ринок (виходу з ринку) суб`єктів господарювання; встановлення монопольно високих або дискримінаційних цін (тарифів) на свої товари, що призводить до порушення прав споживачів або обмежує права окремих споживачів; становлення монопольно низьких цін (тарифів) на свої товари, що призводить до обмеження конкуренції.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 40 ГК України, державний контроль за дотриманням антимонопольно-конкурентного законодавства, захист інтересів підприємців та споживачів від його порушень здійснюються Антимонопольним комітетом України відповідно до його повноважень, визначених законом. Антимонопольний комітет України та його територіальні відділення у встановленому законом порядку розглядають справи про недобросовісну конкуренцію та інші справи щодо порушення антимонопольно-конкурентного законодавства, передбачені законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є, зокрема, зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції», особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Ст. 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема, перевіряти суб`єктів господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Рішенням Антимонопольного комітету України № 470-р від 06.08.2020 р. «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (надалі іменується Рішення АМКУ № 470-р):визнано, що акціонерне товариство «Українська залізниця» (03680, м. Київ,вул. Тверська (ЄжиГедройця), 5, ідентифікаційний код юридичної особи 40075815) протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків;визнано дії акціонерного товариства «Українська залізниця», які полягали у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» та встановленні її вартості (надалі іменується Послуга), порушенням, передбаченим частиною першою статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг АТ «Укрзалізниця»), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку

Відповідач, не погодившись з Рішенням АМКУ № 470-р, звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним рішення №470-р від 06.08.2020 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. та постановою Верховного Суду від 12.10.2021 р., у задоволенні позовних вимог АТ «Укрзалізниця» (Відповідач) про визнання частково недійсним Рішення АМКУ № 470-р відмовлено повністю. Приймаючи дане судове рішення у справі № 910/15766/20, місцевий господарський суд дослідив та встановив наступні обставини, зокрема:

«Протоколом № Ц-64/101 Ком.т. засідання правління АТ "Укрзалізниця" від 18.12.2018 р. затверджено та введено в дію Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станції АТ "Укрзалізниця", яким визначено критерії включення (виключення) станцій до (з) переліку малодіяльних вантажних станцій.

Відповідно до п. 2.2 Правил планування перевезень вантажів залізниця може відмовити у прийманні замовлення на перевезення вантажів за відсутності у неї технічних або технологічних можливостей для здійснення перевезень з повідомленням про це відправника через начальника станції.

Пунктом 19 Статуту залізниць передбачено, що у разі неподання з вини залізниць вагонів (контейнерів) для виконання місячного плану перевезення вантажів вони зобов`язані за замовленням відправника виділити рухомий склад, щоб надолужити недовантаження протягом наступного місяця у порядку, встановленому правилам перевезень вантажів.

У свою чергу, у п. 78 рішення АМКУ встановлено, що у листах Перевізника від 20.03.2019 № ЦЦо-13/270 та від 15.04.2019 № ЦЦО-13/383 наголошується на тому, що обслуговування підприємств на малодіяльних станціях здійснюватиметься тільки за умови компенсації витрат, пов`язаних з обслуговуванням малодіяльних та збиткових об`єктів інфраструктури, шляхом підписання додаткової угоди до договору про надання послуг, предметом якої є надання послуги. На підставі підписаної додаткової угоди до договору щодо надання послуги, користувачу послуг залізничного транспорту надається можливість здійснювати планування перевезень вантажів в АС "МЕСПЛАН" з/на малодіяльні вантажні станції.

Відсутність компенсації витрат, пов`язаних з обслуговуванням малодіяльних та збиткових станцій, та/або нестача рухомого складу не може розцінюватись як відсутність у перевізника технічних або технологічних можливостей для здійснення перевезень. А в разі відсутності таких можливостей, тобто неподання з вини залізниць вагонів (контейнерів) для виконання місячного плану перевезення вантажів, пункт 19 Статуту залізниць зобов`язує залізницю за замовленням відправника виділити рухомий склад, щоб надолужити недовантаження протягом наступного місяця у порядку, встановленому Правилами перевезень вантажів.

Отже, як правильно встановлено Комітетом, AT "Укрзалізниця" самостійно розроблено та впроваджено Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій AT "Укрзалізниця", яким визначено критерії включення (виключення) станцій до(з) переліку малодіяльних вантажних станцій та припинено обслуговування підприємств на малодіяльних станціях без підписання додаткової угоди до договору про надання послуг, предметом якої є надання послуги.

Окрім того, АТ "Укрзалізниця" затвердило умови додаткової угоди до договору про надання послуг, предметом якої є подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій.

Умовами зазначеної додаткової угоди передбачено, що суб`єкт господарювання зобов`язується компенсувати перевізнику витрати, пов`язані з подачею й забиранням вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також робіт пов`язаних з прийманням, видачою, навантаженням і вивантаженням за ставкою встановленою у додатку 1 до цього договору. Оплата здійснюється за найкоротшу відстань до однієї із сусідніх станцій відкритої для вантажних операцій.

Як вбачається з листа № Ц-2/6-27/1262-19 від 24.06.2019, нарахування та стягнення збору за надані послуги з подачі й забирання вагонів проводиться відповідно до укладених договорів з подачі й забирання вагонів або експлуатації залізничних колій та розділу III Збірника тарифів. Витрати на надання послуги збільшуються прямо пропорційно кількості поданих або забраних вагонів. Ставка плати за надання послуги є єдиною як для навантажених, так і для порожніх вагонів.

Суд погоджується з висновками Комітету щодо того, що сума вартості статей витрат не відповідає визначеній вартості послуги, що унеможливлює визначення того, які саме витрати були закладені у вартість послуги, з огляду на те, що включення до вартості послуги загальновиробничих витрат (на обслуговування виробничого процесу й управління виробництвом) на рівні 97,7% протирічить засадам бухгалтерського обліку.

Комітетом правильно встановлено у п. 113 рішення, що АТ "Українська залізниця" запровадило послугу "подача і забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановило вартість цієї послуги без економічного обґрунтування.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України "Про залізничний транспорт", органи управління залізничним транспортом разом з відповідними місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування вирішують питання експлуатації малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій, а також залізничних під`їзних колій, що перебувають на балансі АТ "Укрзалізниця".

У разі неприйняття органами місцевого самоврядування рішень про компенсацію збитків з місцевих бюджетів або за рахунок підприємств, що обслуговуються цими дільницями, станціями та під`їзними коліями, АТ "Укрзалізниця" за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту має право прийняти рішення про закриття малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій та залізничних під`їзних колій (ч. 5 ст. 7 Закону України "Про залізничний транспорт").

У разі якщо залізнична станція є і малодіяльною, і збитковою, товариство разом з органами місцевого самоврядування вирішує питання її експлуатації, а в разі неприйняття органами місцевого самоврядування рішень про компенсацію збитків з місцевих бюджетів або за рахунок підприємств, що обслуговуються цими станціями, AT "Укрзалізниця" за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту має право прийняти рішення про закриття малодіяльних збиткових залізничних дільниць / станцій.

Отже, чинним законодавством чітко визначено, що органи управління залізничним транспортом разом, зокрема, з відповідними органами місцевого самоврядування спільно вирішують питання експлуатації саме малодіяльних збиткових залізничних станцій.

Натомість, AT "Укрзалізниця" одноосібно, в безальтернативному порядку запровадило послугу, встановило вартість на неї, а також визначило підстави для її застосування.

Підписання додаткової угоди про надання послуги є умовою надання Товариством послуг перевезень вантажів з/на малодіяльні вантажні станції, яку неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку. За умов наявності конкуренції на ринку, суб`єкти господарювання мали б змогу відмовитися від підписання додаткової угоди до договору, яка призводить до суттєвого збільшення їх витрат, та обрати іншого надавача послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом.

Окрім того, як правильно зазначив Комітет, вказані дії перевізника створюють для суб`єктів господарювання, які уклали відповідні типові договори й користуються послугами AT "Укрзалізниця" з перевезення вантажів, різні умови, оскільки суб`єкти господарювання, які здійснюють приймання/відправлення вантажів зі станцій, які визначені малодіяльними, змушені укладати додаткові угоди до договорів та сплачувати різну вартість за фактично одну послугу - приймання/відправлення вантажів. Суб`єкти господарювання, які використовують малодіяльні станції, також сплачують різну вартість послуги залежно від відстані такої станції до найближчої немалодіяльної. Суб`єкти господарювання, які мають можливість сформувати маршрутну відправку, не сплачують вартість послуги, на відміну від тих, які не мають такої можливості.

Отже, Комітет дійшов висновку, що дії АТ "Українська залізниця" щодо визнання малодіяльних вантажних станцій і запровадження послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановлення її вартості, призводять до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умови існування конкуренції на ринку.

Суд погоджується з висновками Комітету, оскільки за умови існування конкуренції на цьому ринку споживачі послуги мали б можливість відмовитися від послуг надавача, який його не влаштовує, та обрати іншого надавача цих послуг на більш вигідних договірних умовах.

Відтак, за результатом дослідження спірного рішення Комітету, фактичних обставин справи і зібраних у матеріалах справи доказів, суд відхиляє доводи позивача про те, що його дії по запровадженню послуги та встановленню тарифу на послугу не являються порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача щодо того, що оцінка правомірності запровадження спірної послуги вже надавалася судами та встановлено, що вона запроваджена в межах наданих йому повноважень, з огляду на те, що Комітетом надавалася оцінка зазначеним діям позивача в розрізі дотримання положень антиконкурентного законодавства.

За результатом дослідження наявних у матеріалах справи доказів, доводів і тверджень учасників справи, суд дійшов висновку про те, що при прийнятті рішення № 470-р від 06.08.2020 Антимонопольний комітет України повно з`ясував обставини, які мають значення для справи; встановлені Комітетом обставини являються доведеними і підтверджені належними і допустимими доказами; висновки, викладені у рішенні, відповідають обставинам справи; при прийнятті рішення відсутні порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При цьому, позивачем не надано жодних доказів на спростування висновків Комітету, і фактично всі доводи позивача зводяться до переоцінки доказів, зібраних АМКУ, та положень чинного законодавства України.».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд установив, що спір у даній справі між Позивачем та Відповідачем виник не з договорів перевезення вантажу, оформлені залізничними накладними, на які вказує Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, а з іншого юридичного факту вчинення Відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, внаслідок чого (вчиненого порушення) Позивачу (споживачу послуг Відповідача) було заподіяно шкоду шляхом неправомірного нав`язування непотрібної для здійснення перевезення вантажу послуги з подачі/забирання вагонів на малодіяльну вантажну станцію Межова та стягнення з Позивача підвищеної плати за обслуговування такої станції у загальному розмірі 99 711,36 грн. з ПДВ, яка (вартість послуги) згідно Рішення Антимонопольного комітету України № 470-р від 06.08.2020 р. визнана як економічно необґрунтована.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, яке набрало законної сили, підтверджено, що Рішення АМКУ № 470-р є законним та обґрунтованим, а неправомірні дії АТ «Укрзалізниця» (Відповідач) щодо запровадження послуги малодіяльних станцій та встановлення її вартості призвели до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умови існування конкуренції на ринку.

Відповідно, розглядаючи спір у справі № 908/1957/21(908/3084/21) для суду є обов`язковими преюдиційні обставини, встановлені рішенням господарського суду міста Києва від27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, зокрема, що Відповідач одноосібно, в безальтернативному порядку без прохання вантажовласників, у тому числі Позивача, запровадив послугу малодіяльних станцій, встановив вартість на неї без економічного обґрунтування, а також визначив підстави для її застосування шляхом змушування суб`єктів господарювання до укладання відповідної додаткової угоди до договору про надання послуг. Підписання даної додаткової угоди було безальтернативною умовою надання клієнтам залізниці послуг перевезень вантажів з/на малодіяльні вантажні станції, яку неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Отже, твердження Відповідача про те, що введення рішенням Правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-64/101 від 18.12.2018 р. та наказом АТ «Укрзалізниця» № 22 від 09.01.2019 р. послуги малодіяльних станцій є абсолютним правом вільного ведення

Відповідачем господарської діяльності стосується саме договірних відносин сторін, а не оцінки дій Відповідача у розрізі дотримання положень антиконкурентного законодавства. Згідно Рішення АМКУ № 470-р та рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, зазначені дії Відповідача (рішення та наказ) є зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг АТ «Укрзалізниця»), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку.

Щодо посилання Відповідача на судові рішенняу справі № 910/11305/19, як підтвердження його права вільного ведення господарської діяльності по запровадженні послуги малодіяльних станцій, суд зазначає наступне. Станом на час ухвалення господарським судом міста Києва рішення від 17.12.2019 р. та постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 р. по справі № 910/11305/19 ще не існувало Рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р. та рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, якими встановлені та підтверджені обставини і факти порушення Відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції щодо запровадження спірної послуги та встановлення її вартості. Крім того, як слідує із рішення господарського суду міста Києва від 17.12.2019 р. по справі№ 910/11305/19, з позовною заявою до суду звернулася особа, яка не укладала з Відповідачемвідповідної додаткової угоди до договору про надання послуг щодо надання послуги малодіяльних станцій; на відміну від обставин справи № 910/11305/19, між Позивачем та Відповідачем по справі № 908/1957/21(908/3084/21) була укладена відповідна додаткова угода.

Щодо посилання Відповідача на постанову Вищого господарського суду України від 16.05.2017 р. у справі № 905/2388/16 на підтвердження його тези, що рішення АМКУ не має преюдиційного значення для вирішення спору у даній справі,суд зазначає наступне. Підставами для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ТОВ «Маргаз» шкоди, завданої порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, стало відсутність між позивачем та відповідачем господарських відносин з придбання товару, а також недоліки поданих позивачем документів. Отже, наведена Відповідачем постанова касаційного суду не спростовує позовні вимоги Позивача, вона прийнята за інших правовідносин сторін та іншої сфери господарювання. Відповідно, посилання Відповідача на вказанувище постанову касаційного суду є недоречним.

Суд зазначає, що під час розслідування АМКУ встановив, що займаючи у 2018-2020 роках 100% монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах країни, залізниця розробила та запровадила так званий «Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій». Вона визначала критерії включення/виключення вантажних станцій до/з переліку малодіяльних. Водночас Порядок проведення цього рейтинг-аналізу і власне термін «малодіяльна вантажна станція» залізниця запровадила самостійно.

На основі створеного переліку станцій Відповідач одноосібно, без прохання вантажовласників та без визначення з ними методів погодження тарифу, ініціював підписання зі своїми клієнтами додаткових угод до договорів про надання послуг з перевезення вантажів з/на малодіяльні вантажні станції. Підписання цієї угоди було безальтернативною умовою надання клієнтам залізниці послуг перевезень.

Такі дії Відповідача створювали для суб`єктів господарювання нерівні умови отримання послуги. Оскільки клієнти, які користувалися так званими малодіяльними вантажними станціями, сплачували більшу вартість за обслуговування вантажів, порівняно з тими клієнтами, які цими станціями не користувалися. Підвищену оплату за обслуговування малодіяльних вантажних станцій залізниця стягувала протягом 2019-2020 років.

На підставі аналізу ст. 3, п. 11 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», ч. 4 ст. 4, ч. 1 ст. 35, ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції»можна дійти висновку, що тільки Антимонопольний комітет України може визнати факт займанням монопольним становищем. Тобто, до моменту встановлення Антимонопольним комітетом України факту займання монопольним становищем та зловживанням таким становищем відповідною особою, будь-які особи, в тому числі Позивач, не можуть стверджувати про займання тією чи іншою особою монопольного становища на певному ринку та зловживанням таким становищем.

Станом на сьогодні судова практика вказує на те, що позови про відшкодування шкоди ґрунтуються на рішенні Антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, оскільки оцінка дій суб`єкта господарювання на предмет відповідності законодавству про захист економічної конкуренції належить до виключних повноважень комітету. Саме органи Антимонопольного комітету України, відповідно до законодавства, розглядають заяви і справи про порушення та приймають за результатом розгляду відповідне рішення.

У даному випадку, надання Позивачу послуги з подачі та забирання вагонів на малодіяльну вантажну станцію Межовапротягом вересня місяця 2019 р. згідно укладеної між Позивачем та Відповідачем Додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р.до Договору № 07244/ЦТЛ-2018 не спростовує факту вчинення Відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції по запровадженню даної послуги, неправомірне нав`язування Позивачупідписання зазначеноїдодаткової угоди до Договору № 07244/ЦТЛ-2018.

Суд вважає, що відсутність заперечень та зауважень Позивача у момент прийняття спірної послуги не доводить необхідності у наданні такої послугиВідповідачем та правомірності її запровадження Відповідачем, не позбавляє Позивача права на звернення до господарського суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної Відповідачем порушенням законодавства про захист економічної конкуренції після прийняття відповідного рішення Антимонопольним комітетом України.

При цьому, згідно Рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р. встановлена Відповідачем вартість послуги малодіяльних станцій визнана як економічно необґрунтована. Тобто, крім того, що дана послуга була неправомірно запроваджена Відповідачем, по суті вигадана останнім,Відповідачем навіть не доведена економічно обґрунтована її вартість. Крім того, АМКУ встановив, що сума вартості статей витрат не відповідає визначеній вартості послуги, що унеможливлює визначення того, які саме витрати були закладені Відповідачем у вартість послуги малодіяльних станцій.

Відповідно, суд вважає, що сума отриманих Відповідачем від Позивача грошових коштів у розмірі 99 711,36 грн. з ПДВ є неправомірним доходом Відповідача у даній кількості (сумі), які Відповідач недобросовіснопродовжує утримувати у своїй власності.

Одноосібне запровадження Відповідачем послуги малодіяльних станцій та її надання споживачам не було технологічно необхідним. Зокрема, технологічні дії на так званих «малодіяльних» та станціях, які не відносяться до таких, є однаковими. Зокрема, згідно пункту 75 Рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р., механізм направлення вагонів на малодіяльну вантажну станцію або на станцію, яка не віднесена до таких, однаковий.

Відповідно до пункту 92 Рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р.: «Згідно з листом Товариства від 24.06.2019 № Ц-2/6-27/1262-19 на станції, які не віднесені до малодіяльних вантажних станцій, вагони прибувають згідно з перевізними документами як на станції призначення та в подальшому подаються вантажовласнику для виконання вантажних операцій. Нарахування та стягнення збору за надані послуги з подачі й забирання вагонів проводиться відповідно до укладених договорів з подачі й забирання вагонів або експлуатації залізничних колій та розділу ІІІ Збірника тарифів».

У Рішенні АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р.зазначено, що Відповідач мав змогу надавати послуги перевезення вантажів з/на малодіяльні вантажні станції без запровадження послуги малодіяльних станцій, яка була вигадана та нав`язана Відповідачем іншим суб`єктам господарювання, у тому числі Позивачу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції», особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.

З системного дослідження Закону України «Про захист економічної конкуренції» випливає, що в даному законі не передбачено порядок (механізм) відшкодування шкоди, тому слід застосовувати положення Цивільного та Господарського кодексів України.

Ч.ч. 1, 2, 3 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 255 ГК України, збитки, заподіяні зловживанням монопольним становищем, антиконкурентними узгодженими діями, дискримінацією суб`єктів господарювання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, а також збитки, заподіяні внаслідок вчинення дій, визначених цим Кодексом як недобросовісна конкуренція, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні майнового блага, що охороняється законом.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.

Як встановлено вище, Рішенням АМКУ № 470-р визнано, що АТ «Укрзалізниця» (Відповідач) протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків (п. 1 резолютивної частини рішення). Визнано дії АТ «Укрзалізниця», які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановленні її вартості, порушенням, передбаченим частиною першою статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг АТ "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку (п. 2 резолютивної частини рішення). Зобов`язано АТ «Укрзалізниця» припинити порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення (п. 3 резолютивної частини рішення). За порушення, зазначене в пункті 2 рішення, на АТ «Укрзалізниця» накладено штраф у розмірі 18 282 400,00 грн. (п. 4 резолютивної частини рішення)

Не погоджуючись з даним рішенням АМКУ, Відповідач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним Рішення №470-р від 06.08.2020 р. Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. у справі № 910/15766/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. та постановою Верховного Суду від 12.10.2021 р., у позові відмовлено.

В рішенні господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. встановлено, зокрема, що: «Вказані дії АТ «Укрзалізниця» створюють для суб`єктів господарювання, які уклали відповідні типові договори й користуються послугами залізниці з перевезення вантажів, різні умови, оскільки суб`єкти господарювання, які здійснюють приймання/відправлення вантажів зі станцій, які визначені малодіяльними, змушені укладати додаткові угоди до договорів та сплачувати різну вартість за фактично одну послугу - приймання/відправлення вантажів. Суб`єкти господарювання, які використовують малодіяльні станції, також сплачують різну вартість послуги залежно від відстані такої станції до найближчої немалодіяльної. Суб`єкти господарювання, які мають можливість сформувати маршрутну відправку, не сплачують вартість послуги, на відміну від тих, які не мають такої можливості.

Отже, Комітет дійшов висновку, що дії АТ «Укрзалізниця» щодо визнання малодіяльних вантажних станцій і запровадження послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановлення її вартості, призводять до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умови існування конкуренції на ринку.

Суд погоджується з висновками Комітету, оскільки за умови існування конкуренції на цьому ринку споживачі послуги мали б можливість відмовитися від послуг надавача, який його не влаштовує, та обрати іншого надавача цих послуг на більш вигідних договірних умовах. Відтак, за результатом дослідження спірного рішення Комітету, фактичних обставин справи і зібраних у матеріалах справи доказів, суд відхиляє доводи позивача про те, що його дії по запровадженню послуги та встановленню тарифу на послугу не являються порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

За результатом дослідження наявних у матеріалах справи доказів, доводів і тверджень учасників справи, суд дійшов висновку про те, що при прийнятті рішення № 470-р від 06.08.2020 р. Антимонопольний комітет України повно з`ясував обставини, які мають значення для справи; встановлені Комітетом обставини являються доведеними і підтверджені належними і допустимими доказами; висновки, викладені у рішенні, відповідають обставинам справи; при прийнятті рішення відсутні порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.».

В п.п. 16, 17 постанови від 12.10.2021 р. по справі № 910/15766/20 Верховним Судом зазначено, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким дали необхідну оцінку, з дотриманням приписів норм матеріального і процесуального права та з наведенням в оскаржуваних судових рішеннях зі справи необхідного мотивування, встановивши, що: АТ "Укрзалізниця» протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків; дії АТ "Укрзалізниця" щодо визнання малодіяльних вантажних станцій і запровадження послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановлення її вартості, призводять до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання, яке було б неможливим за умови існування конкуренції на ринку; недоведення АТ "Укрзалізниця" наявності передбачених статтею 59 Закону підстав для визнання недійсним Рішення АМК, - дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи касаційної скарги даного висновку не спростовують.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наявність вини та протиправної поведінки Відповідача встановлена у справі № 910/15766/20 та не підлягає доказуванню.

Щодо наявності шкоди та причино-наслідкового зв`язку між діями Відповідача та завданою шкодою, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, які зроблені (понесені) особою, якій завдано збитків.

У розумінні статей 224 та 225 ГК України понесені Позивачем витрати, які полягали у безпідставному списанні з особового рахунку Позивача 99 711,36 грн.з ПДВ плати за подачу й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльну станцію, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням є збитками (нанесена Відповідачем шкода).

Відповідно до наданих Позивачем Переліків філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Відповідача, останнім проведено списання з особового рахунку Позивача зі спеціальним режимом використання вартість послуги «Подача й збирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльній станції, для виконання комерційних операцій, для виконання комерційних операцій, а також робіт, пов`язаних з прийманням, видачею навантаженням і вивантаженням вагонів» на загальну суму 99 711,36 грн.з ПДВ. Дані обставини не заперечуються Відповідачем.

Враховуючи викладене вище, кошти за послугу «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням» у загальній сумі 99 711,36 грн.стягнуто з Позивача, що підтверджується наданими до позову Переліками філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень», але, оскільки, в подальшому рішенням Антимонопольного комітету України № 470-р від 06.08.2020 р. у справі № 130-26.13/102-19, рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. та постановою Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.10.2021 р., підтверджено, що введення та встановлення вартості вищезазначеної послуги є порушенням, передбаченим частиною першою статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг АТ "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку, тому підтверджується наявність шкоди, що знаходиться у прямій причино-наслідковій залежності від протиправної поведінки Відповідача.

Іншими словами, як би Відповідач не запровадив послугу малодіяльних станцій та, не встановив на неї вартість без економічного обґрунтування, Позивач не поніс би додаткових суттєвих витрат на перевезення вантажів, які є його фактичними витратами, які за справедливих умов господарювання він би не поніс.

Шкода є ті витрати, які складають безпосередній наслідок правопорушення, а не ті негативні наслідки, які віддалено виникають у інших третіх осіб.

Як встановив АМКУ у своєму Рішенні № 470-р від 06.08.2020 р., Відповідач мав змогу надавати послуги перевезення вантажів з/на малодіяльні вантажні станції без запровадження послуги, яка була вигадана та нав`язана Відповідачем іншим суб`єктам господарювання, у тому числі Позивачу.

Таким чином, оскільки Позивачем доведена та встановлена судом наявність всіх складових елементів для відшкодування шкоди з Відповідача, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача майнової шкоди на підставі ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підлягають задоволенню у розмірі 199 422,72 грн. (99 711,36 грн. х 2).

Твердження Відповідача про те, що Позивач не поніс жодних витрат через порушення Відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції та, не надав належних підтверджуючих документів не відповідають обставинам даної справи. Зокрема, матеріали справи містять первинні господарські документи, складені у відповідності до Договору про надання послуг № 07244/ЦТЛ-2018, які підтверджують надання неправомірної послуги малодіяльних станцій (накопичувальні картки форми ФДУ-92) та стягнення (списання) грошових коштів з особового рахунку Позивача за дану послугу (Переліки філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Відповідача), що є достатнім для встановлення та визначення розміру понесених витрат Позивачем згідно статей 224 та 225 ГК України.

У даному випадку, через винні дії Відповідача саме Позивач поніс витрати по сплаті Відповідачу вартості послуги малодіяльних станцій. Саме Позивача, а не будь-яку іншу особу Відповідач зловживаючи своїм монопольним (домінуючим) становищем змусив до підписання Додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018, згідно якої Позивач поніс зазначені витрати. Саме Позивач є тією особою, відносно якої Відповідач здійснив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що встановлено у Рішенні АМКУ № 470-р, обґрунтованість якого підтверджена рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20. Саме Позивач зазнав шкідливого результату протиправної поведінки Відповідача, адже Відповідач мав змогу надавати послуги перевезення вантажів з/на малодіяльні станції без запровадження спірної послуги, яка була неправомірно нав`язана Відповідачем Позивачу.

Грошові кошти у розмірі 99 711,36 грн., які Відповідач набув у свою власність зловживаючи монопольним (домінуючим) становищем, належали Позивачу, а не іншій особі. В усіх випадках не може бути правомірним володіння, збереження чи набуття права власності на грошові кошти, які отримані винною особою внаслідок вчинення правопорушення.

Оскільки зобов`язання виникли з укладеної між Позивачем та Відповідачем Додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018, то в силу ст. 527 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виконано саме перед Позивачем.

Отже, Позивачу мають бути відшкодовані (повернуті) понесені останнім витрати у розмірі 99 711,36 грн., але вже у подвійному розмірі, як це передбачено ч. 2 ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у розмірі 199 422,72 грн.

Заперечуючи проти позову, Відповідач також зазначає, що Позивачем не доведено факту завдання йому шкоди/збитків, посилаючись на визначення шкоди, збитків, зазначені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності».

Слід зазначити, що відповідно до преамбули Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», останній визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», цим Національним положенням (стандартом) визначаються мета, склад і принципи складання фінансової звітності та вимоги до визнання і розкриття її елементів. Норми цього Національного положення (стандарту) застосовуються до фінансової звітності і консолідованої фінансової звітності юридичних осіб (далі - підприємства) усіх форм власності (крім банків та бюджетних установ), які зобов`язані подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - нормативно-правовий акт, яким визначаються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності підприємствами (крім підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності та національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі), розроблений на основі міжнародних стандартів фінансової звітності і законодавства Європейського Союзу у сфері бухгалтерського обліку та затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку.

Таким чином, посилання Відповідача на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» не є релевантним до даних правовідносин - відшкодування шкоди за порушення Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки, дані нормативно-правові акти регулюють правовідносини пов`язані з регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, та застосовуються у зовсім інших видах спорів та за участі інших суб`єктів правовідносин, відмінних від спору та сторін у даній справі № 908/1957/21 (908/3084/21).

Національне положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 не містить терміну «шкода» взагалі.

Натомість, необхідність застосування у справах про відшкодування шкоди, завданої порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, саме ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, підтверджується постановою Верховного Суду від 03.07.2018 р. по справі № 910/4425/16, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2018 р. Згідно даного судового рішення, під шкодою суд встановив, що через неправомірні дії АТ «Укрзалізниця» щодо завищення вартості перевезення зернових вантажів позивачу ТОВ СП «Нібулон» завдано шкоди у вигляді безпідставного справляння з позивача грошових коштів у розмірі 60 141 646,80 грн. Тобто, шкодою є понесені позивачем додаткові та безпідставні витрати по сплаті відповідачу (АТ «Укрзалізниця») певної грошової суми через винні дії та зловживання відповідача. У цій справі (№ 910/4425/16) судами зроблено висновок, що обраний позивачем спосіб захисту про стягнення шкоди в подвійному розмірі, відповідає змісту порушеного права та безпосередньо передбачений приписами ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції", адже неправомірні дії та зловживання відповідача були направлені саме на позивача.

Суд критично оцінює, наданий Відповідачем висновок експертів у галузі права від 19.10.2021 р., оскільки, наданий висновок виходить за межі, визначені ч. 1 ст. 108 ГПК України, не стосується питання застосування аналогії закону, аналогії права чи змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.

Експерти у галузі права Берзін П.С. та ОСОБА_1 не є спеціалістами у сфері господарського права чи процесу, а спеціалізуються у сфері кримінально-виконавчого права. Щодо ОСОБА_1 . Відповідачем не додано жодних документів, які б підтверджували кваліфікацію (диплом доктора наук, кандидата наук, доктора філософії).

Таким чином, матеріали справи № 908/1957/21(908/3084/21) містять первинні господарські документи, складені у відповідності до Договору про надання послуг № 07244/ЦТЛ-2018, які підтверджують надання неправомірної послуги малодіяльних станцій (накопичувальні картки Відповідача) та стягнення (списання) грошових коштів з особового рахунку Позивача за дану послугу (Переліки філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» Відповідача), що є достатнім для встановлення та визначення розміру понесених витрат Позивачем.

Інститут відшкодування заподіяної шкоди має на меті відновлення справедливості, встановлення рівних ринкових умов для всіх учасників взаємовідносин, а також виступає певним стримуючим фактором для порушника законодавства про захист економічної конкуренції.

Щодо наданих Відповідачем копії договорів про надання послуг транспортно-експедиторського обслуговування з ПВТП «ЯНА», ТОВ «КПК-Агроінвест», ТОВ «АПК Співдружність Україна», ПІІ «Городнянські аграрні інвестиції», суд зазначає наступне.

Твердження Відповідача про можливу компенсацію Позивачу витрат у розмірі 99 711,36 грн. зазначеними вище третіми особами не стосується питання доведення завдання шкоди Позивачу, адже такі витрати поніс саме Позивач безпосередньо у момент вчинення Відповідачем порушення, передбаченого ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", та направленого (порушення) безпосередньо на Позивача. Згідно Договору № 07244/ЦТЛ-2018 та додаткової угоди до нього, саме Позивач є контрагентом та споживачем послуг Відповідача. Відповідно, це були грошові кошти саме Позивача, які Відповідач неправомірно отримав та продовжує утримувати їх.

Відповідно, чинне законодавство України обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди покладає саме на винну особу, а не третіх осіб-контрагентів потерпілої особи.

При цьому, питання руху грошових коштів та розрахунків між Позивачем та третіми особами (не Відповідачем), питання договірних відносин Позивача та його контрагентів, питання переміщення вантажу та належність права власності на вантаж конкретній особі, не є предметом дослідження у даній справі.

Відповідно до преамбули Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», цей Закон визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», спори у сфері транспортно-експедиторської діяльності вирішуються відповідно до закону.

У даному випадку, посилання Відповідача на Закон України «Про транспортно-експедиторську діяльність» не є релевантним до даних правовідносин - відшкодування шкоди за порушення Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки даний Закон регулює взаємовідносини виключно між експедитором та клієнтом, питання укладення та виконання договору транспортного експедирування, вирішення спорів між експедитором та клієнтом.

Крім того, питання грошових розрахунків між експедитором та клієнтом, питання ціноутворення вартості послуг експедитора жодним чином не стосуються відшкодування шкоди Відповідачем, завданої внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції. АМКУ встановив, що винні дії Відповідача по нав`язуванню послуги малодіяльних станцій були направлені безпосередньо на осіб, з якими Відповідач уклав відповідні додаткові угоди (замовники послуг) та неправомірно отримав по таким угодам грошові кошти.

Суд установив, що Додаткову угоду № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018 Відповідач уклав саме з Позивачем, як замовником послуги малодіяльних станцій.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 та ст. 626 ЦК України, договір (правочин) повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків та на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків саме для сторін такого правочину (договору). Тобто, саме між Позивачем та Відповідачем. Крім того, умови укладеного між Позивачем та Відповідачем правочину передбачали, що зобов`язання по ним будуть виконуватись саме цими сторонами, а не іншими особами.

Крім того, саме лише надання Відповідачем копій договорів транспортного експедирування та цитування Відповідачем змісту цих договорів не є належними та допустимими доказами компенсації Позивачу його витрат у розмірі 99 711,36 грн.

Надані Відповідачем договори та додаткові угоди до них свідчать про договірні відносини Позивача з третіми особами по станціям відправлення Гніздичів, Сенкевичівка, Гнідава, у той час як по даній справі витрати понесені Позивачемпо малодіяльній станції Межова.

Таким чином, суд установив, що надані Відповідачем документи не стосуються обставин доказування та предмету спору у даній справі.

Суд критично ставиться до тверджень Відповідача, що необґрунтовані витрати у розмірі 99 711,36 грн. були понесені іншими особами, ніж Позивач. Тобто, що саме інші особи є можливими потерпілими від правопорушення і їм заподіяно шкоду, і що саме їх права та інтереси повинні бути захищені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 ГК України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Однак, Відповідачем не зазначено жодної особи, порушені майнові права або законні інтереси якої Відповідачем було поновлено, або які звернулись до Відповідача з претензією чи позовом, чи між ними існує процес досудового чи судового врегулювання.

Те, що суб`єкт господарювання включає свої витрати у вартість своїх вже виготовлених та реалізованих товарів, робіт чи послуг є нормою, відповідає засадам господарської діяльності та господарському правопорядку.

Суд також не погоджується з твердженням Відповідача про те, що строк позовної давності згідно вимог Позивача повинен становити шестимісячний строк, встановлений п. 136 Статуту залізниць України, ч.ч. 1-4 ст. 315 ГК України, та обчислюватися з дня списання коштів з особового рахунку Позивача, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини між Позивачем та Відповідачем виникли не з договору перевезення вантажу залізницею, оформлений накладною, а з іншого юридичного факту вчинення Відповідачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, внаслідок чого (вчиненого порушення) Позивачу було заподіяно шкоду шляхом неправомірного нав`язування послуги малодіяльних станцій та стягнення за неї шляхом безумовного списання грошових коштів з особового рахунку Позивача.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України)

Ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Для початку перебігу позовної давності має значення не лише день, коли особа із впевненістю довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила, але й день, коли особа могла довідатися про відповідні обставини.

За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Таку правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 р. у справі № 6-3006цс15.

Таким чином, перебіг позовної давності, у свою чергу, відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Підставою позову Позивачем визначено займання Відповідачем протягом 2018 року - 31 березня 2020 року монопольного становища на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг АТ «Укрзалізниця»), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку. Зокрема, введення рішенням Правління Відповідача № Ц-64/101 від 18.12.2018 р. та наказом Відповідача № 22 від 09.01.2019 р. послуги малодіяльних станцій та встановлення вартості на неї.

Виходячи з предмету спору, правовідносини сторін регулюються Законом України «Про захист економічної конкуренції», який є спеціальним та регулює, зокрема, відшкодування шкоди особам, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для застосування чинного законодавства України, у тому числі стосовно спеціальної позовної давності, яке регулює правовідносини з перевезення вантажів залізничним транспортом.

Щодо початку перебігу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Основним завданням Антимонопольного комітету України, відповідно до ст. 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: 1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; 2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій; 3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції; 4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; 5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб`єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції», державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб`єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Ч. 1 ст. 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.

Приписами ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про: визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; зобов`язання органу влади, органу місцевого самоврядування, органу адміністративно-господарського управління та контролю скасувати або змінити прийняте ним рішення чи розірвати угоди, визнані антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю; визнання суб`єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку.

З урахуванням вищевикладеного, можна дійти висновку, що тільки Антимонопольний комітет України може визнати факт займанням монопольним становищем. Тобто, до моменту встановлення відповідним компетентним органом (Антимонопольним комітетом України) факту займання монопольним становищем та зловживанням таким становищем відповідною особою, будь-які особи, в тому числі Позивач, не можуть стверджувати про займання тією чи іншою особою монопольного становища на певному ринку та зловживанням таким становищем.

Таким чином, про порушення своїх прав діями Відповідача та завдання шкоди Позивачу, останній зміг дізнатися та дізнався лише 06.08.2020 р. - з моменту винесення Антимонопольним комітетом України Рішення № 470-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», а саме 06.08.2020 р.

Ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки для вимог про відшкодування шкоди застосовується загальна позовна давність, тобто трирічний строк, то Позивачем заявлено даний позов без пропуску позовної давності (10.2021 р.), який мав би закінчитися лише 06.08.2023 р.

Правовий висновок про трирічний строк позовної давності у подібному спорі за участю Відповідача (АТ «Укрзалізниця») викладений у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 р. по справі № 910/4425/16.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Ч. 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 13 ГПК України).

Ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Українська залізниця, (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця,5) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А; адреса для листування: 04073, м. Київ, а/с 93) 199 422 (сто дев`яносто дев`ять тисяч чотириста двадцять дві тисячі) грн 72 коп. шкоди, заподіяної порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, 2 991 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто одну) грн. 34 коп. судового збору.

3. Видати наказ.

Судове рішення складено та підписано 28 вересня 2022р.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.