ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2022 р. Справа№ 910/13697/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Реуцькій Т.О.

За участю представників:

від позивача: Хазанов А.В. (виписка від 12.07.2022)

від відповідача: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал»

на рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2022

у справі №910/13697/21 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Державної екологічної інспекції Столичного округу

до Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал»

про стягнення 51 327,49 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Позов заявлено про стягнення збитків в сумі 51 327,49 грн., заподіяних навколишньому природному середовищу внаслідок використання відповідачем в період з 12.06.2017 по 19.07.2017 без дозволу на спеціальне водокористування 11 813 м. куб. підземних вод.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- виходячи з аналізу положень ст.ст. 50, 55, 56 Водного кодексу України та п. 9 Порядку погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 право спеціального водокористування, яке виникло у відповідач на підставі дозволу на спеціальне водокористування № УКР-813-Кіє від 11.06.2014 з терміном дії до 11.06.2017 повинно було припинитися шляхом прийняття органом, що видав вказаний дозвіл рішення при припинення такого дозволу, а за відсутності такого рішення відповідне право відповідача не було припинено;

- відповідачем завчасно та до закінчення строку дії дозволу на спеціальне водокористування № УКР-813-Кіє від 11.06.2014 вчинялись дії з метою отримання нового дозволу, проте у зв`язку зі зміною форми заяви про одержання дозволу та виявлення формальних недоліків заяву відповідача залишено без розгляду. Вказане свідчить як про відсутність у діях відповідача вини, так і про відсутності протиправної поведінки відповідача та унеможливлює стягнення з нього збитків.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 12.05.2022, по справі № 910/13697/21 позов задоволено повністю, до стягнення з відповідача на розподільчий рахунок доходів державного бюджету Печерської районної ради м. Києва, код класифікації доходів бюджету - 24062100 «Грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності» присуджено 51 327,49 грн. збитків, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270,00 грн.

Задовольняючі позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт використання відповідачем 11 813 м. куб. підземних вод в період 12.06.2017 по 19.07.2017 без дозволу на спеціальне водокористування.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/13697/21 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, неповним з`ясування судом першої інстанції обставин справи та їх недоведеністю належними доказами.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції додатково пославшись на те, що судом першої інстанції:

- не надано належної оцінки тій обставині, що відповідач не міг припинити водопостачання субабонентам (державним установам та підприємствам) так як вказаними діями міг завдати збитків державі;

- не враховано те, що у відповідача на момент перевірки був наявний спеціальний дозвіл на користування надрами, що, відповідно до положень ст. 23 Кодексу України про надра давало йому права без спеціальних дозволів видобувати для всіх потреб підземні води за умови, що обсяг видобування із кожного з водозаборів не перевищує 300 куб. м. на добу.

Скаржник в апеляційній скарзі також звернувся з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2022.

Крім того, апелянтом до апеляційної скарги додано додатковий доказ, а сааме належним чином засвідчену копію спеціального дозволу на користування надрами № 4468 від 22.11.2013.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні, із змінами Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022 та від 17.05.2022 №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.

З огляду на те, що вказана апеляційна скарга була подана 09.05.2022 безпосередньо до суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування у суду першої інстанції матеріалів справи №910/13697/21 та відкладення вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою до надходження матеріалів даної справи з суду першої інстанції.

Листом Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13697/21.

24.05.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи господарського суду міста Києва.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2022 Казенному підприємству спеціального приладобудування «Арсенал» поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/13697/21, відкрито апеляційне провадження у справі №910/13697/21, зупинено дію оскаржуваного рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/13697/21 до закінчення апеляційного провадження у даній справі, призначено справу до розгляду на 18.07.2022 о 14 год. 00 хв.

Щодо доданого відповідачем до апеляційної скарги додаткового доказу, а саме належним чином засвідченої копії спеціального дозволу на користування надрами № 4468 від 22.11.2013, слід зазначити таке.

Враховуючи, що відповідач додав цей документальний доказ під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення такого доказу суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У апеляційній скарзі апелянт не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості подати вказаний доказ до суду першої інстанції, в той час як, з огляду дату виникнення такого доказу та дату прийняття оскаржуваного рішення, наданий апелянтом доказ він мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

Таким, чином апелянт не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.

Колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

За таких обставин, додана апелянтом під час апеляційного перегляду належним чином засвідчена копія спеціального дозволу на користування надрами № 4468 від 22.11.2013 як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

18.07.2022 через канцелярію суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні, 18.07.2022, колегія суддів заслухавши пояснення представників сторін, ухвалила відкласти розгляд справи на 20.09.2022.

Представник відповідача, у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про відкладення розгляду справи від 18.07.2022, (а.с.177)

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача у судовому засіданні 20.09.2022.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі наказу № 20-П від 11.01.2020 «Про проведення планової перевірки» (а.с10), направлення на здійснення планового заходу державного нагляду (контролю) № 2/7/000019 від 11.01.2020 (а.с.12,13) позивачем у період часу з 13.01.2020 по 24.01.2020 проведено плановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання відповідачем вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів при проведенні якого встановлено порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, а саме те, що у період з 12.06.2017 по 19.07.2017 відповідач здійснював забір води зі свердловини без дозволу на спеціальне водокористування, що є порушенням вимог п. 9 ст. 44 Водного кодексу України.

За результатами вказаного захід державного нагляду (контролю) складено акт № 12 від 24.01.2020 (далі Акт).(а.с.14-30)

З огляду на порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, які встановлені Актом, позивачем проведено розрахунок розміру відшкодування збитків, визначено їх суму (51 327,49 грн.), направлено відповідачу претензію № 12/2020 від 26.02.2020 щодо сплати цієї суми, яку відповідачем оплачено не було.(а.с.31,32)

За таких обставин позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення 51 327,49 грн. збитків.

Суд першої інстанції позовні вимог задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог, зокрема, здійснення заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища, здійснення господарської та іншої діяльності без порушення екологічних прав інших осіб.

Водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне (ст. 46 Водного кодексу України).

Спеціальне водокористування - це забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб (ч.ч. 1, 2 ст. 48 Водного кодексу України).

Відповідно до ст.49 Водного кодексу України спеціальне водокористування є платним і здійснюється на підставі дозволу.

Згідно з п. 9 ст. 44 Водного кодексу України водокористувачі зобов`язані здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що у період з 11.06.2014 до 11.06.2017 відповідач здійснював спеціальне водокористування на підставі дозволу на спеціальне водокористування № УКР-813-Кіє від 11.06.2014 (а.с.35-38), а наступним дозволом на спеціальне водокористування №4/КІ/49д-17 від 20.07.2017 (а.с.39-42) яким відповідачу надано дозвіл на спеціальне водокористування з 20.07.2017.

Вказані обставини свідчать про те, що у період з 12.06.2017 по 19.07.2017 відповідач здійснював забір води зі свердловини без дозволу на спеціальне водокористування.

Щодо посилань відповідача на те, що нього на момент перевірки був наявний спеціальний дозвіл на користування надрами, що, відповідно до положень ст. 23 Кодексу України про надра давало йому права без спеціальних дозволів видобувати для всіх потреб підземні води за умови, що обсяг видобування із кожного з водозаборів не перевищує 300 куб.м. на добу колегія суддів зазначає про таке.

Дійсно, за змістом положень ч. 1 ст. 23 Кодексу України про надра землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови, що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

З наявних у матеріалів справи витягів з журналу обліку водоспоживання слідує, що у відповідача наявні 2 свердловини (№1 та № 2), проте у спірний період відповідач здійснював забір води лише зі свердловини № 2, а свердловина № 1 була в резерві.

При цьому, згідно з журналами обліку водоспоживання, у період з 12.06.2017 по 19.07.2017 добовий обсяг водоспоживання відповідача у середньому перевищував 300 кубічних метрів на добу.

Факт добового споживання відповідачем у спірній період води у кількості більшій ніж 300 куб. м. підтверджується й розрахунками заявлених у цій справі до стягнення збитків згідно з якими у період з 12.06.2012 по 19.07.2017 (38 днів) відповідачем спожито 11 813,00 куб. м., що в середньому за один день становить 310,87 куб. м. (11 813/38).

Слід зауважити на тому, що відповідач не заперечив проти визначеного позивачем обсягу спожитої у спірний період води.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що виходячи з аналізу положень ст.ст. 50, 55, 56 Водного кодексу України та п. 9 Порядку погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 право спеціального водокористування мало бути припинено шляхом прийняття рішення відповідним органом, так як закінчення строку дії дозволу на спеціальне водокористування за відсутності рішення органу, що його видав, про припинення права відповідача на спеціальне водокористування, без його продовження та за відсутності рішення компетентного органу про припинення спеціального водокористування, вважається самовільним водокористуванням. При цьому відсутність рішення про припинення права спеціального водокористування, прийнятого відповідно до положень ст. 56 Водного кодексу України не свідчить про існування законних підстав здійснення спеціального водокористування після спливу строку дії відповідного дозволу.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.05.2018 по справі №923/1176/16.

Щодо посилань відповідача на те, що так як відповідачем завчасно та до закінчення строку дії дозволу на спеціальне водокористування № УКР-813-Кіє від 11.06.2014 вчинялись дії з метою отримання нового дозволу, проте у зв`язку зі зміною форми заяви про одержання дозволу та виявлення формальних недоліків заяву відповідача залишено без розгляду, у діях відповідача відсутня вина, а дії відповідача не можуть вважатися протиправними, що унеможливлює стягнення з нього збитків, колегія суддів зазначає про наступне.

З матеріалів справи слідує, що відповідачу було надано дозвіл на спеціальне водокористування № УКР-813-Кіє від 11.06.2014 зі строком дії до 11.06.2017.(а.с.35-38)

03.05.2017 відповідач через Центр надання адміністративних послуг звернувся до Управління екології та природних ресурсів Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища з відповідною заявою про видачу дозволу на спеціальне водокористування до якої відповідачем, серед іншого, додані розрахунок нормативно-обґрунтованих обсягів водоспоживання та водовідведення а також схема мереж водопостачання та каналізування об`єкту з зазначеними місцями забору та скидання вод, розташування очисних споруд, експлікацією будівель та споруд.

При цьому, як вказано самим відповідачем, заяву від 03.05.2017 йому було повернуто через виявлені недоліки.

З огляду на вказані обставини, відповідач 16.06.2017 через Центр надання адміністративних послуг звернувся до Державного агентства природних ресурсів України з заявою про видачу дозволу на спеціальне водокористування, до якої відповідачем були додані обґрунтування потреб води з помісячним нормативним розрахунком водокористування та водовідведення, а також опис та схему місць забору води та скиду зворотних вод.

За результатами розгляду заяви від 16.06.2017 відповідачу надано дозвіл на спеціальне водокористування № 4/КІ/49д-17 від 20.07.2017 зі строком дії з 20.07.2017 до 20.07.2020.

На час звернення відповідача з заявою про отримання нового дозволу на спеціальне водокористування (03.05.2017), процедура погодження та видачі юридичним і фізичним особам (далі - водокористувачі) дозволів на спеціальне водокористування (забір води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання у водні об`єкти забруднюючих речовин, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів), була врегульована Порядком видачі дозволів на спеціальне водокористування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 321 (далі Порядок № 321).

Відповідно до п. 2 Порядку № 321 дозволи видаються у разі використання води водних об`єктів:

- загальнодержавного значення - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями;

- місцевого значення - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за погодженням із Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими держадміністраціями.

Згідно з п. 3 Порядку № 321 видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на спеціальне водокористування здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Дозволи видаються на підставі заявки юридичної або фізичної особи з обґрунтуванням потреби у воді. Видача дозволів погоджується: у разі використання поверхневих вод - з Держводагентством; у разі використання підземних вод - з Держгеонадрами; у разі використання водних об`єктів, віднесених до категорії лікувальних, - з МОЗ.

Відповідно до п. 4 Порядку № 321:

- дозволи видаються органами, що зазначені у п. 2 цього Порядку, протягом тридцяти календарних днів з дня подання в установленому порядку заявки;

- органи, зазначені у пункті 2 цього порядку, протягом п`яти календарних днів з дня надходження заявки на отримання дозволу на спеціальне водокористування надсилають завірені ними копії відповідних документів до Держводагентства, у разі використання підземних вод - до Держгеонадр, у разі використання водних об`єктів, віднесених до категорії лікувальних, - до МОЗ;

- центральні органи виконавчої влади, зазначені в абзаці другому цього пункту, протягом п`ятнадцяти календарних днів з дня одержання копій документів надають безоплатно органам, що приймають рішення про видачу дозволу на спеціальне водокористування, свої висновки щодо можливості його видачі;

- під час прийняття рішення про видачу дозволу на спеціальне водокористування або відмову в його видачі органи, зазначені у п. 2 цього Порядку, враховують відповідні висновки Держводагентства, Держгеонадр, МОЗ;

- у разі відмови у видачі дозволу водокористувачу надається відповідь з обґрунтуванням причин відмови.

Оскільки отримання дозволу на спеціальне водокористування є дозвільною процедурою у розумінні ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», на відповідну процедуру поширюються норми зазначеного закону.

Частиною 5 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» встановлено, що:

- підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є: подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком; виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей; негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру;

- Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру;

- відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається.

Системний аналіз наведених норм та положень Порядку № 321 свідчить, що отримання дозволу на спеціальне водокористування за своєю суттю є процедурою, яка не носить безумовний характер, адже охоплює собою право дозвільного органу, за наявності на те відповідних підстав, як на видачу дозволу так і на відмову у видачі такого дозволу.

Єдиною умовою отримання такого дозволу на час виникнення спірних правовідносин було звернення водокористувача до дозвільного органу з клопотанням про отримання дозволу на спеціальне водокористування з обґрунтуванням потреб у воді.

В свою чергу будь-яких вимог та умов щодо форми та змісту заяви про видачу дозволу на спеціальне водокористування, як обґрунтування потреб у воді, станом на 03.05.2017 (день звернення відповідача з заявою про отримання дозволу) чинні нормативно-правові акти не передбачали. Форму відповідної заяви затверджено 12.04.2018 наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 116 «Про затвердження форми заяви для отримання дозволу на спеціальне водокористування».

Тож для отримання дозволу на спеціальне водокористування станом на 03.05.2017 відповідачу як водокористувачу належало керуватися та враховувати нормативно врегульовані дозвільні процедури щодо порядку та умов видачі дозволу, які були чинні на момент такого звернення.

Як встановлено вище до заяви від 03.05.2017 відповідачем було додано розрахунок нормативно-обґрунтованих обсягів водоспоживання та водовідведення, а до заяви від 16.06.2017 - обґрунтування потреб води з помісячним нормативним розрахунком водокористування та водовідведення, тобто до кожної з заяв відповідачем додавались обґрунтування потреб у воді.

Вказане свідчить про те, що підставою для повернення заяви від 03.05.2017 ймовірно були недоліки у поданому відповідачем розрахунку нормативно-обґрунтованих обсягів водоспоживання та водовідведення.

Відповідач посилається на те, що заяву від 03.05.2017 було йому повернуто через формальні недоліки, проте, з огляду на відсутність у матеріалах справи відповідного листа про повернення заяви від 03.05.2017, колегія суддів позбавлена можливості перевірити обґрунтованість таких тверджень відповідача та, відповідно, не може вважати їх доведеними належними та допустимими доказами.

В свою чергу те, що відповідач не оскаржив дії відповідного органу щодо повернення йому заяви від 03.05.2017 свідчить про те, що він погодився з наведеними у відповідному листі про повернення заяви від 03.05.2017 зауваженнями.

Вказані обставини у їх сукупності свідчать про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено завчасного вжиття усіх можливих заходів щодо продовження строку дії дозволу на спеціальне водокористування.

Колегія суддів зауважує на тому, що згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 908/581/19:

- юридичною природою даного спору є стягнення збитків, завданих державі за водокористування без спеціального дозволу і при вирішенні даного спору підлягають встановленню факти відповідного видобутку води без дозволу на спеціальне водокористування та перевірка їх доказами;

- обставини стосовно правомірності та/або неправомірності зволікання відповідного органу щодо розгляду документів відповідача стосовно оформлення продовження строку дії дозволу щодо спеціального водокористування - не впливають на виникнення та існування в часі обставини видобутку відповідачем води без спеціального дозволу, яка відбулася та існувала протягом періоду часу з 01.01.2014 по 02.09.2014, що сторонами не заперечувалось, а вимогами чинного законодавства передбачено правову конструкцію застосування відповідальності саме за наявності такої обставини;

- проте, відповідач не позбавлений права звернутися до відповідного органу з вимогами відшкодувати завдану шкоду у випадку наявності вини останнього у зволіканні розгляду питання щодо продовження дії дозволу на спеціальне водокористування.

Як встановлено вище, у період з 12.06.2017 по 19.07.2017 відповідач здійснював забір води зі свердловини без дозволу на спеціальне водокористування, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Частина 1 ст. 111 Водного кодексу України встановлює, що підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи зобов`язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 389 від 20.07.2009 затверджено Методику розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів (далі Методика), яка, серед іншого, встановлює порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, у разі самовільного використання водних ресурсів за відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)).

Методика (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату проведення спірної перевірки) застосовується державними інспекторами України з охорони навколишнього природного середовища та державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища відповідних територій при розрахунку розмірів збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, які виявлені за результатами державного контролю за додержанням вимог суб`єктами господарювання природоохоронного законодавства. Державні інспектори з дати встановлення факту порушення вимог законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів проводять збір і аналіз необхідних матеріалів і на підставі цієї Методики розраховують розмір відшкодування збитків (п. 1.4 Методики).

Відповідно до п. 9.1. Методики розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), здійснюється за формулою

З сам = 100 х W х Тар, (грн.)

де W - об`єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), м 3;

Тар - розмір, аналогічний ставці рентної плати за спеціальне використання води, встановленої статтею 255 Податкового кодексу України, на дату виявлення порушення (для поверхневих, підземних, шахтних, кар`єрних та дренажних вод - грн/100 м-3, води для потреб гідроенергетики та рибництва - грн/10000 м-3, води, яка входить до складу напоїв, - грн/м-3). Для води з лиманів Тар аналогічний ставці рентної плати за спеціальне використання поверхневих вод для показника «Інші водні об`єкти», встановленої статтею 255 Податкового кодексу України, на дату виявлення порушення.

Фактичний об`єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки фізичної особи - підприємця або юридичної особи за підписом керівництва, завіреної печаткою (за наявності) (п. 9.2 Методики).

В ході спірної перевірки встановлено, що відповідачем за період з 12.06.2012 по 19.07.2017 використано 11 813,00 куб.м. води.

Використання води саме в такому обсязі підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягу журналу обліку водоспоживання.

Отже, колегія суддів вважає, що проведений позивачем розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених відсутністю чинного дозволу на спеціальне водокористування, в сумі 51 327,49 грн. є вірним і саме вказану суму відповідач був зобов`язаний сплатити у спірному випадку, проте як станом на дату звернення до суду з цим позовом, так і станом на дату винесення судового рішення вказана сума відповідачем сплачена не була.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача збитки в сумі 51 327,49 грн.

Посилання відповідача на те, що він не міг припинити водопостачання субабонентам (державним установам та підприємствам) так як вказаними діями міг завдати збитків державі колегією суддів до уваги не приймаються, так як положення чинного законодавства не визначать наявність таких обставин як підставу для звільнення від відповідальності за самовільне використання води.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суд не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/13697/21, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» на рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/13697/21 залишити без задоволення.

2. Рішення рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/13697/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/13697/21.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Матеріали справи №910/13697/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2022.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко