ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/5137/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н. Г. - головуючого, Огородніка К. М., Пєскова В. Г.,

за участю секретаря судового засідання Громак В. О.

за участю представників: Міністерства фінансів України - Гришиної Н.В., Лебідь Ю.В., КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" - адвокатів Антофія М. О., Васюти А.І., ГУ ДПС у Полтавській області - Прокопчука О.О. (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду касаційну скаргу Міністерства фінансів України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022

та рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021

у справі №910/5137/21

за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"

до Міністерства фінансів України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області, 2) Державна казначейська служба України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Міністерства розвитку громад та територій України

про стягнення 9 963 027,49 грн,-

ВСТАНОВИВ:

КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства фінансів України, за участю у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області та Державної казначейської служби України та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Міністерства розвитку громад та територій України про стягнення 9 963 027,49 грн шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем в порушення умов договорів про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 не прийнято рішення про перерахування субвенції не доведено їх до Казначейства, внаслідок чого позивач не зміг своєчасно розрахуватися з бюджетом, що призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов`язань останнього. Розмір шкоди позивач визначив як суму субвенцій, які б мали бути перераховані за договорами про організацію взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС та від 12.12.2017 № 6-ДФС.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі № 910/5137/21 (суддя Полякова К. В.) позовні вимоги КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" задоволено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 (колегія суддів: Разіна Т. І. - головуючий, Тарасенко К. В., Іоннікова І. А.) рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 залишено без змін.

У касаційній скарзі Міністерство фінансів України просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал".

У касаційній скарзі зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували ст. 1173 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17 та не врахували, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки позивачем не втрачена можливість отримання грошових коштів у вигляді субвенції у зв`язку з виконанням рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі №440/4713/18.

На думку заявника касаційної скарги, наслідком відшкодування шкоди буде подвійне стягнення коштів, оскільки грошові кошти, які заявлені до стягнення позивачем є сумою, що підлягає отриманню ним в порядку примусового виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі № 440/4713/18; до того ж законом не передбачено завданням господарського судочинства виконання або зміну способу виконання судових рішень в інших судових справах.

Міністерство фінансів України стверджує, що суди попередніх інстанцій не встановили усіх елементів цивільного правопорушення, передбачених ст. 1173 ЦК України, а саме наявності шкоди та її правової природи, а також причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та збільшення податкових боргових зобов`язань позивача.

Крім того, у касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції помилково відхилив клопотання Міністерства фінансів України про закриття провадження у справі, не врахувавши, що спір у цій справі належить до юрисдикції адміністративних судів.

Міністерство фінансів України також вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування ст. 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

У відзиві КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" просить касаційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" вважає, що судами попередніх інстанцій було встановлено наявність усіх трьох умов для притягнення держави в особі її органів до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а саме: протиправну бездіяльність Міністерства фінансів України, що встановлена адміністративним судом у справі № 440/4713/18, шкоди у вигляді збільшення податкових боргових зобов`язань позивача, а також причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та шкодою, яка полягала у тому, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача позивач був позбавлений можливості погасити вказаний податковий борг.

Крім того, позивач зазначає, що Міністерство фінансів України у касаційній скарзі посилається на правові висновки Верховного Суду у справах, правовідносини у яких не є подібними із справою, яка розглядається.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н. Г., пояснення учасників справи, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до довідки Харківського управління офісу великих платників податків ДФС про розмір заборгованості №39675/10/28-10-50-21 від 25.07.2017 за КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" наявна заборгованість зі сплати податку на додану вартість в загальному розмірі 11 770 315,80 грн.

Між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації та Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" укладено договір від 01.08.2017 №4-ДФС про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332.

Предметом договору від 01.08.2017 №4-ДФС була організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, передбаченою статтею 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у сумі 8 882 540,85 грн. на підставі рішення Міністерства фінансів України.

Крім того, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації та Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" укладено договір від 12.12.2017 № 6-ДФС про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, передбаченою ст. 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у сумі 1 080 486,64 грн на підставі рішення Міністерства фінансів України.

Листом від 26.09.2018 № 4/3698 КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до Міністерства фінансів України, в якому зазначило про укладення з метою погашення податкового боргу з ПДВ договорів від 01.08.2017 №4-ДФС та від 12.12.2017 №6-ДФС про організацію взаєморозрахунків на 8 882 540,85 грн та 1 080 486,64 грн відповідно, без реалізації яких погашення податкового боргу буде неможливим.

У грудні 2018 року до КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" надійшов лист Міністерства фінансів України, у якому із посиланням на ст. 3 Бюджетного кодексу України вказано, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, у зв`язку із чим у 2018 році відсутні законодавчі підстави для здійснення видатків на субвенцію, передбачену Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною казначейською службою України підготовлено інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції з державного бюджету, яка направлена до Міністерства фінансів України.

Разом з тим, Міністерство фінансів України не прийняло рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не довело їх до Казначейства, у зв`язку з чим КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулось з позовом до адміністративного суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі № 440/4713/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019, позовні вимоги задоволено; визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік у частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" з Державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 9 963 027,49 грн; зобов`язано Міністерство фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2018 №332 "Про затвердження Порядку та умов надання у 2017 році субвенції на загальну суму 9 963 027,49 грн. з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування" та договорів про організацію взаєморозрахунків №4-ДФС від 01.08. 2017 та №6-ДФС від 12.12.2017.

Постановою Верховного Суду від 12.08.2020 судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі № 440/4713/18 залишено без змін.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач стверджував, що йому була завдана шкода у зв`язку із не прийняттям Міністерством фінансів України рішення про перерахування субвенції, що в свою чергу позбавило позивача можливості погасити податковий борг з ПДВ.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що позивачем доведено наявність складу цивільного правопорушення відповідача, а саме завдання позивачу шкоди в сумі 9 963 027,49 грн внаслідок не прийняття рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не доведення їх до Казначейства. Така шкода, за висновками судів, перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки її виникнення зумовлено невиконанням останнім обов`язку в силу положень п. 8 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332, щодо прийняття рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не доведення їх до Казначейства.

Однак з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

У п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з ч. 2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України надає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності органів державної влади, їх посадових або службових осіб наявність їх вини не є обов`язковою.

Відповідно до приписів ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади та її посадових осіб до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу (посадової особи), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, доведення яких покладено на позивача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, від 14.04.2020 у справі №925/1196/18, від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, постановах Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/22630/17, від 04.12.2020 у справі №910/8124/19.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, позивач є комунальним підприємством, основною метою діяльності якого є задоволення потреб територіальних громад Полтавської області з централізованого водопостачання та водовідведення.

З метою забезпечення доступності мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану державою встановлюються тарифи на деякі види житлово-комунальних послуг, зокрема, на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Разом з тим, встановлені тарифи не завжди покривають фактичні витрати надавачів житлово-комунальних послуг.

У зв`язку з цим та з метою забезпечення відшкодування різниці між встановленими тарифами та фактичними витратами надавачів послуг, безперебійного надання житлово-комунальних послуг належної якості держава запровадила механізм субвенцій, які перераховуються з державного бюджету місцевим бюджетом з подальшим перерозподілом між постачальниками житлово-комунальних послуг.

Так, ст. 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" було передбачено, що перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, здійснюється із загального фонду державного бюджету в обсязі, що відповідає обсягу надходжень від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого), з податку на додану вартість (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму цього розстроченого (відстроченого) боргу), та спеціального фонду державного бюджету за рахунок джерел, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 цього Закону, що сплачуються підприємствами електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей, підприємствами, що надають послуги з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, підприємствами централізованого водопостачання та водовідведення, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на суму заборгованості, що не була відшкодована станом на 1 січня 2016 року, з урахуванням проведених у минулих роках розрахунків.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.05.2017 № 332, якою визначено порядок та умови надання у 2017 році вказаних вище субвенцій з державного бюджету.

Підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору. (п. 3 Порядку та умов, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332).

Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 9 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг.

Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цих Порядку та умов документи, формує узагальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 10 і 25 числа Мінфіну.

Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства. (п. 8 Порядку та умов, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332)

Як установлено попередніми судовими інстанціями, позивач уклав з відповідними державними органами два договори про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332, за якими отримав право на перерахування субвенцій із Державного бюджету на загальну суму 9 963 027,49 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі № 440/4713/18 визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік у частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" з Державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 9 963 027,49 грн, а також зобов`язано Міністерство фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2018 №332.

У справі № 440/4713/18 судами установлено, що позивачем та всіма суб`єктами спірних правовідносин окрім Міністерства фінансів України, виконані необхідні дії, спрямовані на виділення позивачу субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332.

Що стосується наявності шкоди та її розміру, а також причинно-наслідковий зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та шкодою, колегія суддів враховує таке.

Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що йому була завдана шкода, яка полягала у ненадходженні на його казначейський рахунок коштів із Державного бюджету у сумі 9 963 027,49 грн, які він у свою чергу на підставі договорів від 01.08.2017 №4-ДФС та від 12.12.2017 №6-ДФС про організацію взаєморозрахунків зобов`язувався перерахувати до Державного бюджету в рахунок погашення податкового боргу з ПДВ.

За доводами позивача причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю відповідача та шкодою полягав у тому, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача позивач був позбавлений можливості погасити вказаний податковий борг.

За змістом приписів глави 82 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним, є зокрема, зменшення майна потерпілого.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з порушенням його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що ґрунтується на документах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності, і він полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями/бездіяльністю. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Згідно з п. 48 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України субвенції - міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції.

Субвенція на відшкодування різниці між встановленими тарифами та фактичними витратами на надання житлово-комунальних послуг, виходячи із положень Бюджетного Кодексу України, ст. 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" є державною соціальною гарантією, механізм реалізації якої визначений Кабінетом Міністрів України у постанові від 18.05.2017 №332 та не може вважатися шкодою (збитками ) в розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, що позивачем доведено наявність складу цивільного правопорушення відповідача, а саме завдання позивачу шкоди в сумі 9 963 027,49 грн, а відтак помилково задовольнили позов.

Водночас касаційний суд відхиляє доводи заявника касаційної скарги, що спір у цій справі відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Так, предметом спору у справі, що розглядається, є вимога позивача до Міністерства фінансів України про стягнення з Державного бюджету України шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, єдиним винятком у вказаній нормі Кодексу адміністративного судочинства України, що визначає юрисдикцію адміністративних судів з розгляду спорів про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, є об`єднання таких вимог з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Разом з тим господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію ст. 4 ГПК України.

Правова позиція аналогічного змісту викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №915/1842/19, від 09.09.2021 у справі № 915/1853/19, від 09.09.2021 у справі №915/640/20.

Враховуючи, що позивачем заявлена вимога про відшкодування шкоди без вимоги про вирішення публічно-правового спору, спір у цій справі належить до юрисдикції господарських судів.

У зв`язку з зазначеним вище, місцевий та апеляційний господарські суди неправильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин, та дійшли помилкових висновків про доведеність позовних вимог КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал".

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (ч. 1 ст. 311 ГПК України).

Враховуючи викладене, касаційна скарга Міністерства фінансів України підлягає задоволенню, а постанова Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 - скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства фінансів України - задовольнити.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі № 910/5137/21 - скасувати.

Прийняти нове рішення. У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Ткаченко Н. Г.

Судді Огороднік К. М.

Пєсков В. Г.