РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2022 року м. Чернігів справа № 927/479/22

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Дубини О. М.

Позивач: Приватне підприємство «Грівас»,

, вул. Носівський шлях, 52, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

Відповідач: Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «Техно-Т»,

, вул. Носівський шлях, 19-А, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

Предмет спору: про зобов`язання вчинити дії та стягнення 390 000,00 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Жуков Д. О., адвокат;

від відповідача: Аніщенко О. Г., адвокат,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Грівас» звернулось до суду з позовом до Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Техно-Т», у якому позивач просить суд:

- зобов`язати Приватне підприємство виробничо-комерційну фірму «Техно-Т» з моменту набрання рішенням суду законної сили видалити з сайту https://techno-t.net.ua/ текст наступного змісту усіма мовами: «Організація виробництва пінобетонних/газобетонних блоків не є автомобільним методом виробництва. Пропонуємо Вашій увазі виробничу лінію конвейєрного типу з механізованим завантаженням компонентів. Виробництво пінобетонних/газобетонних блоків здійснюється за різальною технологією із застосуванням двопортального комплесу для різання пінобетону. Специфікація виробничої лінії розрахована на представників малого та середнього бізнесу бажаючих налагодити виробництво пінобетонних/газобетонних блоків продуктивністю від 40 м3 за зміну, до 120 м3 за суттю при організації виробничого процесу в три зміни. Склад виробничої лінії розрахований на подальшу модернізацію до лінії «конвейєрного типу» з автоматичним дозуванням «компонентів». За потреби, з найменшими витратами можлива поетапна модернізація лінії та автоматизація виробництва зі збільшенням продуктивності до 150 м3 пінобетонної/газобетонної продукції»; ілюстрації (графічні зображення), що розташовані під словами «Вид зверху» та «Вид збоку»;

- зобов`язати Приватне підприємство виробничо-комерційну фірму «Техно-Т» з моменту набрання рішенням суду законної сили опублікувати на сайті https://techno-t.net.ua/ інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності ПП «Грівас» та повний текст рішення суду у даній справі;

- стягнути з Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Техно-Т» на користь Приватного підприємства «Грівас» компенсацію за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності у розмірі 325 000,00 грн;

- стягнути з Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Техно-Т» на користь Приватного підприємства «Грівас» компенсацію моральної шкоди діловій репутації у розмірі 65 000,00 грн.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 25.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 18.08.2022 об 11:30 та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами.

Копію ухвали суду від 25.07.2022 представник відповідача отримав особисто у приміщенні Господарського суду Чернігівської області 28.07.2022, а отже останнім днем для подання відзиву на позов є 12.08.2022.

Ухвалою суду від 04.08.2022 за заявою представника позивача судове засідання, призначене на 18.08.2022 на 11:30, постановлено провести в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua.).

12.08.2022 відповідач направив до суду відзив на позовну заяву з доказами його відправлення позивачу.

16.08.2022 через систему «Електронний суд» позивач подав відповідь на відзив з доданими до неї документами, у тому числі доказами направлення відповідачу.

У підготовчому засіданні 18.08.2022 суд долучив до матеріалів справи відзив відповідача з доданими до нього документами, як такий, що поданий у порядку та строк, встановлені Господарським процесуальним кодексом України та судом, а тому спір вирішується з їх урахуванням.

У підготовчому засіданні 18.08.2022 суд долучив до матеріалів справи надану позивачем відповідь на відзив з доданими до неї документами, оскільки подання відповіді до встановлення судом відповідного строку є правом сторони, а тому спір вирішується з її урахуванням.

У підготовчому засіданні 18.08.2022 суд постановив ухвалу, якою встановив відповідачу семиденний строк з моменту проголошення цієї ухвали для подання до суду та позивачу у порядку, встановленому ст. 172 ГПК України, заперечень з доданими до них документами та клопотання про призначення експертизи.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 18.08.2022 заявив клопотання про відкладення судового засідання з метою дослідження та вирішення питання щодо призначення експертизи у цій справі.

У підготовчому засіданні 18.08.2022 суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 08.09.2022 на 14:00 та за заявою представника позивача ухвалу про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua.).

Ухвалою суду 18.08.2022 повідомлено сторін про час та місце проведення підготовчого засідання 08.09.2022.

Копію ухвали суду від 18.08.2022 представник відповідача отримав особисто у приміщенні Господарського суду Чернігівської області 18.08.2022, про що ним на оригіналі ухвали суду зроблено відповідну відмітку.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце проведення підготовчого засідання, але в судове засідання 08.09.2022 не з`явився.

До початку підготовчого засідання від представника відповідача на електронну пошту суду надійшла підписана ЕЦП заява про проведення підготовчого засідання 08.09.2022 без його участі у зв`язку з неможливістю з`явитись у судове засідання.

Суд вважав за можливе проводити це підготовче засідання за відсутності представника відповідача, оскільки останній не з`явився без поважних причин.

До початку підготовчого засідання від представника відповідача на електронну пошту суду надійшло підписане ЕЦП клопотання про призначення судової експертизи, у якому він просить суд:

1. Призначити у справі № 927/479/22 судову експертизу в сфері інтелектуальної власності, на вирішення якої поставити наступні питання:

1.1. Чи є об`єкт дослідження - текст наступного змісту: «Организация производства пенобетонных блоков не автоклавным методом производства. Предлагаем Вашему вниманию производственную линию конвейерного типа с механизированной загрузкой компонентов «Стандарт ПБ». Производство пенобетонных блоков осуществляется по резательной технологии с применением двух-портального комплекса для резки пенобетона «УPMП-2П». Спецификация производственной линии «Стандарт Плюс» рассчитана на представителей малого и среднего бизнеса желающих наладить производство пенобетонных блоков производительностью от 40 м3 в смену, до 120 м3 в сутки при организации производственного процесса в три смены. Состав производственной линии рассчитан на дальнейшую модернизацию до линии конвеерного типа с автоматической дозировкой компонентов «Профи ПБ». При необходимости, с наименьшими затратами возможна поэтапная модернизация линии и автоматизация производства с увеличением производительности до 150 м3 пенобетонной продукции.» у рекламному каталозі продукції Приватного підприємства «Грівас» у розділі «Линия конвеерного типа «Стандарт Плюс ПБ», розміщеному на веб-сайті http://grivas.ua/gotovye-reshenija/dlya-penobeton/linija-standart-pb, результатом творчої праці згідно з відомостями, зазначеними в матеріалах справи, чи лише складається з даних, що є загальновживаними у виробництві технологічного обладнання i описовими у використанні товару певного виду?

1.2. Чи містить у собі об`єкт дослідження текст у питанні 1.1. ознаки об`єкта авторського права згідно з відомостями, зазначеними в матеріалах справи, a6o є таким, що не охороняється авторським правом, i якщо цей об`єкт дослідження є об`єктом авторського права, то хто є автором?

1.3. Чи є об`єкт дослідження ілюстрації у рекламному каталозі продукції Приватного підприємства «Грівас» у розділі «Схема расстановки оборудования» «Вид сверху» «Вид сбоку», розміщеному на веб-сайті http://grivas.ua/gotovye-reshenija/dlya-penobeton/linija-standart-pb, результатом творчої праці згідно з відомостями, зазначеними в матеріалах справи, чи такими, що виконані з використанням спеціальної комп`ютерної програми з конструювання i описовими у використанні товару певного виду?

1.4. Чи містить у собі об`єкт дослідження - ілюстрацій у питанні 1.3. ознаки об`єкта авторського права згідно з відомостями, зазначеними в матеріалах справи, aбo є таким, що не охороняється авторським правом, i якщо цей об`єкт дослідження є об`єктом авторського права, то хто є автором?

1.5. Чи є текст наступного змісту: «Организация производства пенобетонных блоков не автоклавным методом производства. Предлагаем Вашему вниманию производственную линию конвейерного типа с механизированной загрузкой компонентов «Стандарт ПБ». Производство пенобетонных блоков осуществляется по резательной технологии с применением двух-портального комплекса для резки пенобетона «УPMП-2П». Спецификация производственной линии «Стандарт Плюс» рассчитана на представителей малого и среднего бизнеса желающих наладить производство пенобетонных блоков производительностью от 40 мЗ в смену, до 120 м3 в сутки при организации производственного процесса в три смены. Состав производственной линии рассчитан на дальнейшую модернизацию до линии конвеерного типа с автоматической дозировкой компонентов «Профи ПБ». При необходимости, с наименьшими затратами возможна поэтапная модернизация линии и автоматизация производства с увеличением производительности до 150 м3 пенобетонной продукции.» з реклами продукції «Лінія з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30) Приватного підприємства «Виробничо- комерційна фірма «Tехно-T», розміщеному на веб-сайті http//techno-t.net.ua/, тотожним a6o схожим тексту, який є об`єктом дослідження у питанні 1.1, настільки, що пx можна сплутати з кваліфікованими зазначеннями походження товару за виробниками?

2. Проведення судової експертизи в сфері інтелектуальної власності доручити Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України.

3. Вартість судової експертизи покласти на ПП «Виробничо-комерційна фірма «Техно-Т».

У підготовчому засіданні 18.08.2022 представник позивача просив залишити без розгляду клопотання відповідача про призначення експертизи у зв`язку з ненаправленням його на адресу ПП «Грівас».

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

При цьому судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Розглянувши подане клопотання та питання, які відповідач ставить на вирішення експертизи, суд вважає, що перше та третє питання не потребують призначення експертизи, оскільки будь-який твір, фіксацією якого є текст та ілюстрації, є вже результатом творчої діяльності особи. Спірний текст відноситься до літературного твору технічного характеру, типовими умовними засобами якого є наявність спеціальної термінології, а ілюстрації строюються за допомогою ліній, штрихів, крапок, у тому числі з використанням спеціальних комп`ютерних програм. Тобто для будь-якого твору притаманним є використання загальновідомих та загальновживаних засобів для його створення.

Друге та четверте питання (чи є спірний текст та ілюстрації об`єктом авторського права) є питання права, яке регулюється Законом України «Про авторське право і суміжні права», у якому визначено, що об`єктами авторського права, які підлягають охороні за цим Законом, є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, у тому числі літературні письмові твори технічного характеру та ілюстрації; первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору; авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення, а отже вирішення цих питань не потребує призначення експертизи.

Щодо п`ятого питання в частині тотожності та порівнянні на скільки можна сплутати спірний текст із текстом, викладеним у цьому питанні, з кваліфікованими зазначеннями походження товару за виробниками, суд зазначив наступне. Предметом спору є використання літературного твору і ілюстрацій (тексту і зображення), а не неправомірне використання такого об`єкту інтелектуальної власності як кваліфікованого зазначення походження товару, промислового зразку, корисної моделі, винаходу та інше, а тому це питання взагалі не стосується предмета спору.

Суд також приймає до уваги, що відповідачу надавалось сім днів як для подання заперечень, так і на подання клопотання про проведення експертизи, обов`язок відповідача був направити таке клопотання іншому учаснику для своєчасного подання останнім своїх заперечень, який відповідач не виконав.

Крім того, у попередньому судовому засіданні судом з`ясовувалась думка відповідача щодо наявності сумнівів стосовно схожості або ідентичності ілюстрацій, тексту (пропорційності, схожості кольорів, розміщення тощо), оскільки візуально вони були ідентичності, проте з цього приводу відповідач жодних доводів, клопотань суду не заявляв, у питаннях на проведення експертизи також не зазначив.

Суд вважає, що призначення судової експертизи для з`ясування питань, які потребують спеціальних знань, зокрема, про те, чи є схожими тексти та ілюстрації настільки, що їх можна сплутати, є необхідним лише у разі якщо схожість не має очевидного характеру (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі 910/6920/17, від 06.02.2020 у справі №910/2503/18).

Оскільки, як вже зазначив суд, схожість тексту та ілюстрацій мають очевидний характер, суд вважає, що призначення експертизи з цього питання не є необхідним.

За наявності таких обставин у їх сукупності, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача, оскільки призначення судової експертизи призведе лише до безпідставного затягування розгляду справи.

У підготовчому засіданні 08.09.2022 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.09.2022 на 15:00.

Ухвалою суду від 08.09.2022 викликано у судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 20.09.2022 на 15:00, позивача та відповідача.

У зв`язку з відсутністю фінансування на оплату поштових послуг, копія ухвали суду від 08.09.2022 була направлена представнику позивача на його електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи.

Копію ухвали суду від 08.09.2022 представник відповідача отримав особисто у приміщенні Господарського суду Чернігівської області 09.09.2022, про що ним на оригіналі ухвали суду зроблено відповідну відмітку.

У судове засідання 20.09.2022 з`явились представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 20.09.2022 під час дослідження доказів суд здійснив огляд файлу позивача з відеофіксацією огляду веб-сайтів з веб-адресами https://techno-t.net.ua та http://grivas.ua, який разом з позовом був поданий через систему «Електронний суд».

У судовому засіданні 20.09.2022 представники позивача та відповідача зазначили про те, що спірні текст та ілюстрації були видалені з веб-сайту відповідача, а тому останній судом не оглядався та не досліджувався.

У зв`язку з неявкою усіх учасників справи у судове засідання для проголошення рішення, на підставі ч. 6 ст. 233 та ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України вступна та резолютивна частини рішення була підписана судом 21.09.2022 у нарадчій кімнаті без їх проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач на своєму веб-сайті http://grivas.ua розмістив інформацію про його продукцію, а саме лінію для виробництва газобетону/пінобетону «Стандарт плюс» (текст та графічні зображення), яка була розроблена у 2013 році. У червні 2022 року позивач виявив, що відповідач на своєму веб-сайті https://techno-t.net.ua розмістив зображення (опис та ілюстрації) лінії з виробництва пінобетонних/газобетонних блоків (ЛППІГ-30), які є тотожними з каталогом позивача, без дозволу останнього, чим порушив його права. У зв`язку з цим, позивач просить суд зобов`язати відповідача припинити використання об`єктів права його інтелектуальної власності шляхом вилучення з сайту ілюстрації лінії з виробництва пінобетонних/газобетонних блоків (ЛППІГ-30) та текстового опису, а також стягнути з відповідача компенсацію за незаконне використання об`єктів інтелектуальної власності з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат за кожен об`єкт та моральну шкоду за порушення ділової репутації у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні з таких підстав:

- відповідач не використовував на своєму веб-сайті https://techno-t.net.ua у рекламних матеріалах щодо продукції, виробником якої є ПП «ВКФ «Техно-Т», знак для товарів і послуг позивача;

- позивач не має свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір рекламні матеріали (каталог) продукції;

Таким чином, відповідач вважає, що рекламні продукції позивача, що розміщені на інтернет-сайті і містять загальний опис такої продукції, які полягають в описі загального технічного призначення продукції, технічних характеристик продукції, загальне (неоригінальне) зображення, не є твором і об`єктом інтелектуальної власності за визначенням Закону України «Про авторське право і суміжні права», оскільки не мають критеріїв творчості як однієї з основних ознак, яка дозволяє виокремлювати рекламу як об`єкт авторського права від інших повідомлень, в тому числі й рекламного характеру.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач не довів, що опис та ілюстрації продукції, розміщеної на сайті позивача та відповідача є настільки тотожними або схожими, що їх можна сплутати.

Позивач у відповіді на відзив заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає:

- позивач у позовній заяві жодного разу не зазначив про використання відповідачем його знаку для товарів і послуг;

- авторське право на твір виникає внаслідок його створення; для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення.

Заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Приватне підприємство «Грівас» є юридичною особою, основним видом діяльності якої є виробництво машин і устаткування для добувної промисловості та будівництва (а.с. 17-18), та власником знаку для товарів і послуг «Грівас» на підставі виданого Державною службою інтелектуальної власності свідоцтва №190671 від 10.09.2014 (а.с. 17-27).

Приватне підприємство виробнича-комерційна фірма «Техно-Т» є юридичною особою, основним видом діяльності якої є виробництво машин і устаткування для виготовлення харчових продуктів і напоїв, перероблення тютюну (а.с. 51-52).

Як зазначає позивач у позовній заяві, він є виробником лінії для виробництва газобетону/пінобетону «Стандарт плюс», інформацію про яку розмістив на своєму веб-сайті http://grivas.ua у вигляді файлу у форматі .pdf, що складається з 14 сторінок тексту та графічних зображень.

За твердженнями позивача, вказане обладнання було розроблено у 2013 році, що підтверджується технічними умовами ТУ У 28.9-1:2013.

Позивач надав титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, чинних з 11.09.2013 (а.с. 43).

Крім того, позивач надав:

- сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016, №GE67402F 185 від 25.07.2016, №GE67402F 186 від 25.07.2016 (а.с. 12-16). У цих сертифікатах вказано наступні відомості: видані в Україні для надання у Грузії; найменування вантажовідправника та вантажоодержувача, їх адреси; опис товарів;

- висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017, складений за результатами експертизи, завданням якої було визначити коди товарів, відповідно до наведеного переліку, згідно УКТ ЗЕД в редакції Митного тарифу України та країну його походження (а. с. 44-49).

Ці документи не містять зазначення того, що зазначені у них товари є складовими лінії для виробництва газобетону/пінобетону.

Як стверджує представник позивача, вказані сертифікати та висновок експерта підтверджують, що лінія для виробництва газобетону/пінобетону вже вироблялась ПП «Грівас» у 2016-2017 роках.

Також позивач зазначає, що у подальшому дане обладнання було модифіковано і у 2017 році його опис завантажено на сайт ПП «Грівас», що підтверджується актом №ОУ-000064 здачі-приймання робіт з ТОВ «Фонбренд».

Відповідно до акту №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017 ТОВ «Фонбренд» надало ПП «Грівас» контент-послуги загальною вартістю 14 280,00 грн (а.с. 50).

01.10.2018 ПП «Грівас» склав технічний опис лінії для виробництва пінобетонних блоків «Стандарт Плюс», волокна армуючого (фібри поліпропиленової), протеїнового піноутворювача (а. с. 42).

16.07.2022 представник позивача адвокат Жуков Д. О. склав протокол огляду веб-сторінки https://techno-t.net.ua, у якому міститься інформація про обладнання лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30) (опис та зображення), що розміщені на вказаній веб-сторінці. Також в протоколі огляду зазначено, що сайт https://techno-t.net.ua з 11.10.2015 по 28.06.2022 було збережено 62 рази; досліджуючи архівні копії сайту, вбачається, що сторінка «Лінія з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30)» існує в архівній копії сайту станом на 28.06.2022, але не існує у попередній архівній копії станом на 09.04.2022, що дає підстави зробити висновок про її додавання на сайт у період з 09.04.2022 по 28.06.2022.

Додатком до цього протоколу є збережена графічна копія веб-сторінки відповідача https://techno-t.net.ua у форматі .pdf з інформацією про лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30).

Під час огляд веб-сайту здійснювалась відеофіксація, на підтвердження чого позивач надав файл відеозапису у форматі .mp4, який разом з позовом був поданий через систему «Електронний суд».

На відео зафіксовано, що у веб-браузері відкрита веб-сторінка https://techno-t.net.ua/liniya-po-proizvodstvu-penobitonnyh-blokov-gazobetonnyh-blokov-lppig-30, на якій міститься інформація про лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30), яка відповідає наданій позивачем роздруківці з веб-сайту відповідача.

Також на відео зафіксовано, що з веб-сторінки http://grivas.ua/gotovye-reshenija/dlya-penobeton/linija-standart-pb завантажено файл з інформацією про лінію конвеєрного типу для виробництва пінобетонних блоків «Стандарт плюс», яка відповідає наданій позивачем роздруківці з веб-сайту ПП «Грівас». Позивач відкрив властивості цього файлу, де зазначено, що його вміст створено 20.03.2017, дата останнього збереження 04.12.2017.

Позивач вважає, що опис та зображення лінії з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30), розміщених на сайті відповідача https://techno-t.net.ua, є ідентичними (тотожними) з каталогом позивача щодо лінії конвеєрного типу для виробництва пінобетонних блоків «Стандарт плюс», розміщеному на сайті http://grivas.ua, без дозволу останнього.

Станом на дату ухвалення судом рішення інформація, що містилась на веб-сторінці https://techno-t.net.ua/liniya-po-proizvodstvu-penobitonnyh-blokov-gazobetonnyh-blokov-lppig-30, видалена.

Оцінка суду.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За приписами ч. 2 ст. 154 Господарського кодексу України до відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 418 Цивільного кодексу України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Частиною 2 ст. 418 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом (ч. 3 ст. 418 Цивільного кодексу України).

До об`єктів права інтелектуальної власності відповідно до ч. 1 ст. 420 Цивільного кодексу України, зокрема, належать літературні та художні твори.

Згідно зі ст. 421 Цивільного кодексу України суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору.

Відповідно до ст. 443 Цивільного кодексу України використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Особисті немайнові права і майнові права авторів та їх правонаступників, пов`язані із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, і права виконавців, виробників фонограм і відеограм та організацій мовлення - суміжні права охороняє Закон України «Про авторське право і суміжні права».

Згідно з п. «а» ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 3 Закону України «Про авторське право і суміжні права» дія цього Закону поширюється на твори, зазначені у частині першій статті 8 цього Закону, і об`єкти суміжних прав, зазначені у статті 35 цього Закону, незалежно від місця їх першого оприлюднення (або не оприлюднені, але знаходяться в об`єктивній формі на території України), авторами яких або особами, яким належить авторське право і (або) суміжні права на них, є фізичні особи, які є громадянами України або не є її громадянами, але мають постійне місце проживання на території України, або юридичні особи, які мають місцезнаходження на території України.

Положення цього Закону спрямовані на захист особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права, зазначених у статті 7 цього Закону, і суб`єктів суміжних прав, зазначених у частині першій статті 36 цього Закону, які є громадянами України або не є громадянами України, але мають постійне місце проживання на території України (для юридичних осіб - місцезнаходження на території України), незалежно від того, на якій території вперше були оприлюднені їх твори чи об`єкти суміжних прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме: літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо); ілюстрації, карти, плани, креслення, ескізи, пластичні твори, що стосуються географії, геології, топографії, техніки, архітектури та інших сфер діяльності.

Охороні за цим Законом підлягають всі твори, зазначені у частині першій цієї статті, як оприлюднені, так і не оприлюднені, як завершені, так і не завершені, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).

За приписами ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору.

За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства).

Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора.

Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

До майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» належать:

а) виключне право на використання твору;

б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права.

Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти відтворення творів (п. 1 ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що розподіл майнових прав на службовий твір визначається законом, якщо інше не передбачено договором між автором і роботодавцем.

Відповідно до п. «а» ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розподілу і виплати винагороди правовласникам.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

При порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об`єктів суміжних прав, використанні творів і об`єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право:

- звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право та (або) суміжні права чи створюють загрозу їх порушення (п. «б»);

- подавати позови до суду про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. «в»);

- подавати позови до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій (п. «г»);

- вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень (п. «є»).

Пунктами «а», «г», «д» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про:

- відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої порушенням авторського права і (або) суміжних прав, з визначенням розміру відшкодування;

- виплату компенсації, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу;

- публікацію у пресі інформації про допущене порушення тощо, якщо у ході судового розгляду буде доведено факт порушення авторського права і (або) суміжних прав або факт наявності дій, що створюють загрозу порушення цих прав.

Щодо правомірності використання відповідачем спірних тексту та ілюстрацій.

Позивач стверджує, що він у 2013 році розробив обладнання - лінію для виробництва газобетону/пінобетону, яку було модифіковано у 2017 році та цього ж року завантажено на його веб-сайт.

Як докази на підтвердження зазначених обставин позивач надав: титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016, №GE67402F 185 від 25.07.2016, №GE67402F 186 від 25.07.2016; технічний опис лінії для виробництва пінобетонних блоків «Стандарт плюс» від 01.10.2018; висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017; акт №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017.

Відповідно до статті 74 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

При цьому подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (частина перша статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, у свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Тобто під належністю доказу розуміється міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів, яка характеризується наявністю об`єктивного зв`язку між їх змістом (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

За змістом частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Правило допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява №16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", від 12.07.1988, серія A, №140, с. 29, пп. 45 - 46, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії", від 09.06.1998, Reports 1998-IV, с. 1462, п. 34).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.04.2020 у справі №910/5300/17.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи та встановив суд, позивач надав лише титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, проте самих технічних умов, які є нормативним документом, що встановлює технічні вимоги, яким повинна відповідати продукція, та визначає процедури, за допомогою яких може бути встановлено, чи дотримані такі вимоги, позивач суду не надав.

Отже, вказана титульна сторінка з технічних умов не може підтверджувати факту розроблення позивачем лінії для виробництва газобетону/пінобетону у 2013 році.

Не підтверджують зазначеного факту і надані позивачем сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016, №GE67402F 185 від 25.07.2016, №GE67402F 186 від 25.07.2016 та висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017, оскільки в них наведений перелік певних товарів, які за твердження представника позивача є складовими лінії для виробництва газобетону/пінобетону «Стандарт плюс», що можна встановити шляхом порівняння з каталогом позивача, розміщеним на його веб-сайті, проте зазначені в сертифікатах та висновку товари не відповідають у повній мірі вказаним у каталозі складовим як за кількістю, так і за найменуванням (технічними даними).

Технічний опис від 01.10.2018, складений позивачем, за словами його представника, для покупця обладнання, містить технічні дані лінії у зібраному виді, а саме її габаритні розміри (довжину, ширину, висоту та масу).

Суд вважає, що на підставі наданих позивачем доказів - титульної сторінки з технічних умов, сертифікатів про походження товару, технічного опису лінії для виробництва пінобетонних блоків «Стандарт плюс» та висновку експерта не можна встановити дати розроблення позивачем цієї лінії.

При цьому суд зазначає, що предметом доказування у цій справі, з огляду на предмет спору, є обставини щодо неправомірного використання відповідачем спірних тексту та інформації, які були розміщені на веб-сайті позивача, а не обставини розроблення позивачем спірного обладнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Наданий позивачем акт №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017 не дає суду змоги встановити обставину розміщення на веб-сайті позивача спірних тексту та ілюстрацій, оскільки у ньому зазначено про надання ТОВ «Фонбренд» ПП «Грівас» контент-послуг загальною вартістю 14 280,00 грн, однак не вказано, що саме конкретно було виконано.

За наведених обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що зазначені вище докази не є належними, допустимими та достатніми доказами та не підтверджують вказані позивачем обставини.

Як зазначає позивач, відповідач на своєму сайті https://techno-t.net.ua опублікував інформацію про обладнання лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30) (далі Лінія ЛППІГ-30) (опис та зображення), яка є ідентичною інформації (опису та зображенням), розміщеної позивачем на своєму сайті http://grivas.ua у 2017 році щодо лінії для виробництва газобетону/пінобетону «Стандарт плюс» (далі - Лінія «Стандарт плюс»), виробником якої є ПП «Грівас».

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі спірних тексту та ілюстрацій, позивач та відповідач є виробниками по суті однакового обладнання лінії з виробництва пінобетону/газобетону (блоків), яку позивач реалізовує під назвою «Стандарт плюс», а відповідач - під назвою «ЛППІГ-30».

Разом з тим, неправомірність реалізації відповідачем свого обладнання, що є аналогічним обладнанню позивача, не є ані предметом, ані підставою позову. Спірним є лише використання тексту та ілюстрацій, технічного опису обладнання позивача в описі обладнання відповідача.

Відповідач не заперечує проти факту розміщення на своєму сайті зазначеної інформації про Лінію ЛППІГ-30, однак вважає, що позивач не довів, що опис та ілюстрації продукції, розміщеної на сайті позивача та відповідача є настільки тотожними або схожими, що їх можна сплутати та те, що спірні текст та ілюстрації, які він вважає рекламними матеріалами, що не мають критеріїв творчості, є твором та об`єктом авторського права, власником якого є позивач.

Крім того, відповідач не заперечив проти того, що надана позивачем роздруківка з сайту ПП ВКФ «Техно-Т» з інформацією про Лінію ЛППІГ-30 не відповідає інформації, що була розміщена на сайті відповідача.

Проаналізувавши тексти, розміщені на сайтах позивача та відповідача, суд встановив, що обидва тексти містять речення, які побудовані з використанням одних і тих же слів, за винятком того, що у тексті відповідача відсутні назви обладнання та компонентів, які містяться у тексті позивача, а слово «пінобетонних блоків» замінено на «пінобетонних/газобетонних блоків», в однаковій послідовності (як слова, так і речення), а отже за своїм змістом є тотожними.

Порівнявши ілюстрації до цього тексту, розміщені на сайтах позивача та відповідача, суд встановив, що ці зображення за зовнішнім виглядом, зовнішнім оформленням, кольором, кількістю та формою використаних елементів, їх графічним співвідношенням та розміщенням є ідентичними.

На думку суду, ідентичність цих об`єктів є очевидною.

Позивач не надав належних доказів щодо дати розміщення спірних тексту та ілюстрацій на веб-сайті ПП «Грівас», проте при дослідженні доказів, а саме файлу позивача з відеофіксацією огляду веб-сайтів, суд встановив, що вміст файлу з інформацією про Лінію «Стандарт плюс», який завантажується на веб-сайті позивача, створено 20.03.2017, а датою його останнього збереження 04.12.2017.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивач створив файл, у якому міститься спірні текст та ілюстрації у 2017 році.

Жодних обґрунтувань та доказів, які підтверджують створення та розміщення відповідачем на веб-сайті спірних тексту та ілюстрацій до нього раніше за позивача, відповідач суду не надав.

Оскільки позивач створив спірний текст та ілюстрації раніше ніж відповідач, що не спростовано останнім, саме позивач вважається автором спірного тексту та ілюстрацій, які відповідно до положень ч. 1 ст. 8 «Про авторське право і суміжні права» є об`єктами авторського права.

При цьому авторське право на вказані об`єкти (текст та ілюстрації) в силу ч. 2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» виникло у позивача внаслідок факту їх створення та не вимагало здійснення реєстрацій авторського права чи будь-якого іншого спеціального його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Враховуючи те, що відповідач опублікував на своєму веб-сайті текст та ілюстрації до нього без дозволу суб`єкта авторського права, суд доходить висновку, що мало місце порушення авторського права позивача.

Щодо зобов`язання відповідача видалити зі свого сайту спірні текст та ілюстрації.

У судовому засіданні як представник позивача, так і представник відповідача визнали, що спірні текст та ілюстрації були видалені з веб-сайту відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, зазначена обставина не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованих підстав вважати її недостовірною або визнаною у зв`язку з примусом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Предметом даного спору, зокрема, є припинення відповідачем дій, що порушують авторське право позивача, шляхом видалення спірного тексту та ілюстрацій з веб-сайту відповідача.

Відповідач у відзиві на позов жодним чином не обґрунтував та не надав доказів на підтвердження того, що спірні текст та ілюстрації були видалені з його веб-сайту до відкриття провадження у справі, а тому суд доходить висновку, що вони припинили своє існування на сайті в процесі розгляду справи.

Враховуючи те, що предмет спору в частині зобов`язання відповідача видалити з його веб-сайту спірні текст та ілюстрації припинив своє існування після відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо зобов`язання відповідача опублікувати на своєму веб-сайті інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності позивача та повний текст рішення суду у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Одним із способів цивільно-правового захисту авторського права і суміжних прав, визначеного ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», є вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень.

Пунктом «д» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що суд має право постановити рішення публікацію у пресі інформації про допущене порушення тощо, якщо у ході судового розгляду буде доведено факт порушення авторського права і (або) суміжних прав або факт наявності дій, що створюють загрозу порушення цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про інформацію» засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.

За визначенням, вказаним у ст. 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію

Позивач просить зобов`язати відповідача опублікувати інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності позивача та повний текст рішення суду у даній справі на веб-сайті відповідача, який не відноситься до засобів масової інформації, а є лише сайтом юридичної особи в мережі Інтернет, на якому розміщена інформацію про цю особу та продукцію, що нею виробляється.

У статті 14 Господарського процесуального кодексу України закріплено принцип диспозитивності господарського судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, оскільки ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» чітко передбачено належний спосіб захисту у таких правовідносинах, а тому застосування позивачем такого способу захисту як зобов`язання відповідача розмістити на веб-сайті відповідача, а не у засобах масової інформації (пресі), підпадає під розуміння неправильно обраного способу захисту, тобто іншого, ніж передбачений законом, а не відсутність такого, як хоче позивач.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та не може самостійно змінювати предмет позову, а позивач обрав спосіб захисту, який не відповідає способу, визначеному Законом України «Про авторське право і суміжні права», суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача опублікувати на своєму веб-сайті інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності позивача та повний текст рішення суду у даній справі задоволенню не підлягають.

Щодо заявленої до стягнення компенсації за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності.

Враховуючи порушення відповідачем авторського права, позивач заявив до стягнення з відповідача компенсацію за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності з розрахунку по 10 мінімальних заробітних плат за кожен об`єкт (4 ілюстрації та текст), що становить 325 000,00 грн.

Обґрунтовуючи нарахування такого розміру позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.01.2020 у справі №916/473/16, від 04.02.2020 у справі №761/10620/15.

Відповідно до положень Закону України «Про авторське право і суміжні права» використання твору без дозволу суб`єкта авторського права є порушенням авторського права, у зв`язку з яким винна особа може бути притягнута до відповідальності, передбаченої п. "г" ч. 2 ст. 52 цього Закону (редакція, чинна з 22.07.2018), у вигляді сплати компенсації, що визначається судом паушальною сумою на базі таких елементів, як подвоєна, а в разі умисного порушення потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків чи стягнення доходу.

При визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов`язаний у встановлених п. "г" цієї частини межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Отже, предметом доведення у справі є також і обґрунтованість застосування такої форми відповідальності за порушення як компенсація, та її розмір.

Тобто позивач, обираючи таку форму відповідальності, як сплата компенсації, має довести, що саме зазначена сума могла бути сплачена порушником у разі його правомірної поведінки, тобто звернення до правовласника про надання відповідного дозволу на використання права замість безпідставного використання об`єкту авторського права.

Відповідно до Національного стандарту № 4 «Оцінка майнових прав інтелектуальної власності», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1185, паушальний платіж - одноразовий платіж, який становить фіксовану суму і не залежить від обсягів виробництва (продажу) продукції (товарів, робіт, послуг) з використанням об`єкта права інтелектуальної власності.

У визначенні розміру такої компенсації господарським судам необхідно виходити з конкретних обставин справи і загальних засад цивільного законодавства, встановлених ст. 3 ЦК України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

Розмір компенсації визначається судом у межах заявлених вимог у залежності від характеру порушення, ступеню вини відповідача та інших обставин.

Позивач, звертаючись до суду, визначив компенсацію за порушення авторських прав в розмірі 325 000,00 грн, виходячи із розрахунку по 10 мінімальних заробітних плат за кожен об`єкт (4 ілюстрації та текст).

З наведеного розрахунку суми компенсації вбачається, що заявлена до стягнення сума є розміром компенсації, яка визначена позивачем на власний розсуд та не узгоджується з вимогами п. "г" ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», які підлягають застосуванню судом під час вирішення спору (оскільки Закон не передбачає права суду при вирішенні питання про стягнення компенсації брати за основу розмір мінімальної заробітної плати, а обмежений порядком розрахунку (формулою), наведеним у п. "г" ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), а також засадами господарського судочинства.

Отже, позивач не обґрунтував порядку розрахунку суми компенсації, заявленої до стягнення, та не надав суду обґрунтований розрахунок такої суми, зокрема розміру винагороди або комісійного платежу, які були б сплачені, якби відповідач звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права тощо, та відповідні докази на підтвердження такого розміру.

При цьому, з урахуванням відсутності у матеріалах справи (внаслідок їх ненадання позивачем) відповідних доказів, суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір компенсації, що підлягає стягненню.

Відтак наданий позивачем розрахунок суми компенсації не приймається судом як такий, що є належним, документально підтвердженим, обґрунтованим, підтвердженим реальними вихідними даними.

Висновки Верховного Суду у справах №916/473/16, №761/10620/15, на які посилається позивач у позовній заяві, не підлягають врахуванню судом у цій справі, оскільки зроблені Верховним Судом на підставі правової норми, зазначеної у п. «г» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», яка втратила чинність з 22.07.2018, а отже не може застосовуватись до спірних правовідносин.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що позивач не обґрунтував та не довів належними доказами розміру заявленої до стягнення компенсації за використання твору без дозволу суб`єкта авторського права, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо заявленої до стягнення моральної шкоди у розмірі 65 000,00 грн.

Позивач також просить стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди діловій репутації у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що становить 65 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно ст. 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 201 Цивільного кодексу України ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/1111/18.

Разом з тим, позивач не обґрунтував, в чому саме полягає порушення (приниження) його ділової репутації, а отже не довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди.

Не погоджується суд з такими правовими підставами цієї позовної вимоги як неправомірність використання ділової репутації відповідно до приписів ст. 33 Господарського кодексу України, ст. 4, 6 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Згідно з ч. 1 ст. 33 Господарського кодексу України неправомірним використанням ділової репутації суб`єкта господарювання визнаються: неправомірне використання чужих позначень, рекламних матеріалів, упаковки; неправомірне використання товару іншого виробника; копіювання зовнішнього вигляду виробу іншого виробника; порівняльна реклама, якщо в такій рекламі порушено вимоги законодавства України про рекламу, про захист від недобросовісної конкуренції або таку рекламу можна кваліфікувати як нечесну підприємницьку практику.

За приписами ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» неправомірним є використання імені, комерційного (фірмового) найменування, торговельної марки (знака для товарів і послуг), рекламних матеріалів, оформлення упаковки товарів і періодичних видань, інших позначень без дозволу (згоди) суб`єкта господарювання, який раніше почав використовувати їх або схожі на них позначення у господарській діяльності, що призвело чи може призвести до змішування з діяльністю цього суб`єкта господарювання.

Копіюванням зовнішнього вигляду виробу є відтворення зовнішнього вигляду виробу іншого суб`єкта господарювання і введення його у господарський обіг без однозначного зазначення виробника копії, що може призвести до змішування з діяльністю іншого суб`єкта господарювання.

Разом з тим, спірні текст та ілюстрації не підпадають під розуміння рекламних матеріалів, оскільки за своєю природою та місцем розміщення є лише певною частиною загального технічного опису одного з промислових виробів, розміщеного у загальному збірнику (каталозі) продукції цього виробника, а не самостійним об`єктом (твором), направленим саме на рекламу, тобто за допомогою якого здійснюється безпосереднє розповсюдження відповідної інформації з метою просування його на ринок.

У свою чергу позивачем не доведено створення та використання такого каталогу саме як самостійного окремого рекламного твору.

Не підлягають застосуванню у даному випадку і приписи ст. 6 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», оскільки правомірність копіювання зовнішнього вигляду самого виробу Лінії «Стандарт Плюс», як вже зазначав суд, не стосується предмету спору.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 65 000,00 грн.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд вважає, що провадження у справі в частині позову про зобов`язання відповідача видалити зі свого сайту спірні текст та ілюстрації підлягає закриттю, а решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Щодо судових витрат.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо судового збору.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З огляду на відсутність в матеріалах справи клопотання позивача про повернення судового збору, підстави для повернення останньому 2481,00 грн судового збору, сплаченого за подання позовної вимоги про зобов`язання відповідача видалити зі свого веб-сайту спірні текст та ілюстрації, цим рішенням у суду відсутні.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на викладене, відшкодування судових витрат здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Згідно зі ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні ЄСПЛ "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У позовній заяві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у якому зазначив, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката становить 72 900,00 грн.

Як докази витрат на професійну правничу допомогу позивач до позовної заяви додав: копію договору про надання правничої допомоги №61 від 14.07.2022, укладеного з адвокатом Жуковим Д. О. (далі Договір від 14.07.2022); копію додатку №1 від 14.07.2022 до Договору від 14.07.2022, копію звіту №1 від 19.07.2022 про надану правничу допомогу на підставі Договору №61 від 14.07.2022; копію виписки АТ «Універсал Банк» про рух коштів по рахунку від 20.07.2022; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги позивачу у Господарському суді Чернігівської області АІ №1254085 від 19.07.2022.

Відповідно до п. 3.1 Договору від 14.07.2022, укладеного між ПП «Грівас» (далі - Замовник) та адвокатом Жуковим Д. О. (далі Виконавець), на умовах, передбачених цим Договором, Виконавець зобов`язується надати Замовнику правничу допомогу, а Замовник зобов`язаний сплатити Виконавцю винагороду та відшкодувати (за наявності) фактичні витрати.

Перелік видів правничої допомоги та умови її надання узгоджуються Сторонами у відповідному дорученні, яке є невід`ємною частиною даного Договору (п. 3.2 Договору від 14.07.2022).

За умовами п. 4.1, 4.2 Договору від 14.07.2022 доручення Замовника оформлюється у вигляді Додатку до Договору і є свідченням його вільного волевиявлення на надання Виконавцем певних видів правничої допомоги. Відкликання доручення здійснюється у письмовій формі та є можливим лише в тій частині, в якій воно фактично не виконане.

В дорученні зазначаються його предмет, спосіб і порядок виконання (представництво, захист тощо) та винагорода. За необхідності, сторони можуть включити до Доручення інші положення.

Згідно з п. 4.8 Договору від 14.07.2022 приймання Замовником правничої допомоги оформлюється відповідними звітами або актами. Замовник зобов`язаний підписати та повернути Виконавцю звіт/акт надання правничої допомоги протягом п`яти днів з моменту його отримання. Замовник має право оформити їх у вигляді додатка до звіту/акта, підписати його та повернути Виконавцю в цей самий строк. У разі невиконання зазначеного, звіт/акт вважається узгодженим та таким, що зобов`язує Замовника виконати обов`язки, передбачені розділом 5 цього Договору.

Винагорода сплачується протягом п`яти робочих днів з моменту погодження звіту/ акта згідно з п. 4.8 Договору, якщо інше не встановлено у дорученні.

У дорученні, яке є додатком №1 до Договору від 14.07.2022 (далі Доручення), сторони погодили, що його предметом є супровід судового спору із ПП «ВКФ Техно-Т» про зобов`язання припинити використання об`єктів інтелектуальної власності на сайті в Господарському суді Чернігівської області, Північному апеляційному господарському суді, Верховному суді відповідно до потреби без обмеження кількості судових засідань, тривалості судового процесу та обсягу підготовлених процесуальних документів та вчинених дій.

Відповідно до п. 2.1 Доручення винагорода за надання правничої допомоги, зазначеної у п. 1 цього Доручення, встановлюється у формі погодинної оплати з розрахунку 3600,00 грн за годину роботи адвоката.

19.07.2022 сторони підписали звіт №1 про надану правничу допомогу на підставі Договору від 14.07.2022, відповідно до якого Замовник прийняв таку правничу допомогу:

- отримання від Замовника інформації щодо предмету спору 900,00 грн (15 хв.);

- збір та аналіз документів, що підтверджують права позивача на об`єкти права інтелектуальної власності 7 200,00 грн (120 хв.);

- огляд сайту відповідача, оформлення результатів огляду, збір та наліз технічних даних, відеофіксація огляду 9 000,00 грн (150 хв.);

- збір актуальної судової практики та правових висновків Верховного Суду та Господарського суду Чернігівської області у даній категорій справ 2 700,00 грн (45 хв.);

- формування правової позиції у справі та узгодження її з Замовником 900 грн (15 хв.);

- підготовка позовної заяви, формування переліку додатків та погодження її змісту із замовником 20 700,00 грн (345 хв.).

Також у Звіті №1 зазначено авансування участі в судових засіданнях у розмірі 7 200,00 грн; усього до сплати 48 600,00 грн.

Кошти у розмірі 48 600,00 грн були 19.07.2022 перераховані позивачем адвокату, що підтверджується випискою АТ «Універсал Банк» про рух коштів по рахунку від 20.07.2022.

Оцінивши надані позивачем документи щодо відповідності зазначених у них даних щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, зокрема, але не виключно, чи не подавав адвокат явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, суд встановив наступне.

У п. 1 звіту №1 від 19.07.2022 одним із видів послуг вказано збір та аналіз документів, що підтверджують права позивача на об`єкти права інтелектуальної власності, вартістю 7 200,00 грн.

Проте, оцінивши надані позивачем докази на об`єкти права інтелектуальної власності, а саме: титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016, №GE67402F 185 від 25.07.2016, №GE67402F 186 від 25.07.2016; технічний опис лінії для виробництва пінобетонних блоків «Стандарт плюс» від 01.10.2018; висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017; акт №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017, суд дійшов висновку про їх неналежність.

Отже, витрати, пов`язані зі збором цих документів, не відповідають критерію розумності та реальної необхідності.

Фактично належними доказами, які стосуються предмету доказування, є каталог позивача про Лінію «Стандарт Плюс» та копія веб-сторінки відповідача з інформацією про Лінію ЛППІГ-30.

Враховуючи наведене, суд вважає, що логічним і справедливим є визначення вартості цієї послуги за принципом пропорційності, тобто шляхом ділення зазначеної позивачем вартості наданої послуги на кількість документів, що підтверджують права позивача на об`єкти права інтелектуальної власності, та множення на кількість доказів, які прийняті судом як належні.

Таким чином, вартість вказаної послуги становить 2057,14 грн (7200/7*2=2057,14).

Щодо авансування участі в судових засіданнях у розмірі 7 200,00 грн, тобто фактично за 2 години участі адвоката позивача у цих засіданнях, суд зазначає наступне.

З протоколів судових засідань вбачається, що представник позивача адвокат Жуков Д. О. дійсно брав участь у судових засіданнях у справі №927/479/22, тривалість яких становила: 18.08.2022 19 хв. (з 11:42 до 12:01), 08.09.2022 30 хв. (з 14.03 до 14:11; з 14:18 до 14:40), 20.09.2022 1 год. 43 хв. (з 15:03 до 16:46), а усього 2 год. 32 хв., що є більшим за заявлений та проавансований розмір таких витрат.

Оскільки представник позивача жодних заяв та клопотань з приводу збільшення розміру витрат, пов`язаних із участю у судових засіданнях, до суду не подавав, такі витрати підлягають стягненню з відповідача у заявленому розмірі.

Інша інформація, відображена в звіті щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах судової справи.

Отже, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, який підтверджений належними доказами, становить 43 457,14 грн.

Враховуючи те, що провадження у справі в частині позову про зобов`язання відповідача видалити зі свого сайту спірні текст та ілюстрації закрито, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу підлягає відшкодуванню відповідачем лише в частині позовної вимоги, провадження у якій було закрито, пропорційно до кількості позовних вимог.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягають втрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 864,29 грн.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 231, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Закрити провадження у справі в частині зобов`язання Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Техно-Т» з моменту набрання рішенням суду законної сили видалити з сайту https://techno-t.net.ua/ текст наступного змісту усіма мовами: «Організація виробництва пінобетонних/газобетонних блоків не є автомобільним методом виробництва. Пропонуємо Вашій увазі виробничу лінію конвейєрного типу з механізованим завантаженням компонентів. Виробництво пінобетонних/газобетонних блоків здійснюється за різальною технологією із застосуванням двопортального комплесу для різання пінобетону. Специфікація виробничої лінії розрахована на представників малого та середнього бізнесу бажаючих налагодити виробництво пінобетонних/газобетонних блоків продуктивністю від 40 м3 за зміну, до 120 м3 за суттю при організації виробничого процесу в три зміни. Склад виробничої лінії розрахований на подальшу модернізацію до лінії «конвейєрного типу» з автоматичним дозуванням «компонентів». За потреби, з найменшими витратами можлива поетапна модернізація лінії та автоматизація виробництва зі збільшенням продуктивності до 150 м3 пінобетонної/газобетонної продукції»; ілюстрації (графічні зображення), що розташовані під словами «Вид зверху» та «Вид збоку».

2. У решті позову відмовити.

3. Стягнути з Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Техно-Т» (, вул. Носівський шлях, 19-А, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) на користь Приватного підприємства «Грівас» (, вул. Носівський шлях, 52, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) 10 864,29 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 03.10.2022.

Суддя В. В. Шморгун