РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2022Справа № 910/2500/22
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Безрадній А.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва"

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання",

2) Київської міської ради

про визнання договору про внесення змін недійсним,

Учасники справи:

від позивача: Гнидка М.В.,

від відповідача-1: Скок В.С.,

від відповідача-2: Пилипчук І.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" та Київської міської ради про визнання недійсним Договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за №35083, зареєстрованого 04.10.2002 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за №72-6-00066 (із змінами, внесеними угодою, зареєстрованою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2008 за №72-6-00517), укладений між Київською міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" від 16.03.2021, визнаний укладеним рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/11150/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі №910/11150/19.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що через укладення оспорюваного договору про внесення змін позивач позбавлений можливості реалізувати свій цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під нежитловою будівлею, яка належить позивачу.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 22.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі на 21.03.2022.

Підготовче засідання 21.03.2022 у справі не відбулося у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні через військову агресію Російської Федерації проти України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 підготовче засідання у справі призначено на 06.06.2022.

06.06.2022 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позов.

В підготовче засідання 06.06.2022 з`явилися представники сторін.

В підготовчому засіданні представник відповідача-2 надав для долучення до матеріалів справи відзив на позов.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву на 29.06.2022.

14.06.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

27.06.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення.

В підготовче засідання 29.06.2022 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив визнати поважними причини пропуску строку на подання доказів, клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів задовольнити, поновити строк та долучити докази до матеріалів справи.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив клопотання представника відповідача-2 про оголошення перерви в підготовчому засіданні задовольнити, оголосити перерву в підготовчому засіданні на 03.08.2022, продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів.

В підготовче засідання 03.08.2022 з`явилися представники сторін.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 07.09.2022.

02.09.2022 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні 07.09.2022 представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів заперечили проти позову, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 07.09.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" є власником нежитлової будівлі літ. І, загальною площею 5501,7 кв.м, за адресою: м. Київ, вулиця Польова (Солом`янський район), будинок 24 (надалі також - нежитлова будівля), на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2009 у справі №6/610, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18422548 від 28.02.2014, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27080937 від 20.08.2010, а також Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №299720995 від 15.02.2022.

На підставі рішення Київської міської ради „Про оформлення права користування земельними ділянками" від 08.11.2001 № 86/1520 між Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством „Київський завод зварювального обладнання" укладено договір оренди земельної ділянки від 22.08.2002, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 35083, та 04.11.2002 зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 72-6-00066.

За умовами вказаного договору предметом його регулювання є надання в оренду позивачу з метою експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель і споруд земельної ділянки площею 17900 кв. м, розташованої за адресою: вул. Польова, 24 у Солом`янському районі м. Києва; строк дії договору - п`ять років (пункт 1 договору).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2008 у справі № 35/162 позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства „Київський завод зварювального обладнання" до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про внесення змін до договору задоволено: змінено цільове використання земельною ділянкою та поновлено на 10 років договір оренди земельної ділянки від 04.10.2002 № 72-6-00066, вважаючи укладеною угоду про внесення змін до названого договору в редакції, яка підписана Відкритим акціонерним товариством „Київський завод зварювального обладнання" на умовах, визначених угодою, зміст якої викладений у рішенні суду. Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зобов`язано в установленому порядку зареєструвати зазначену угоду до договору оренди земельної ділянки.

Київський апеляційний господарський суд постановою від 06.08.2008 рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2008 у справі № 35/162 залишив без змін.

Договір про внесення змін до договору оренди ГУ земельних ресурсів КМДА зареєстрований 29.05.2008 за № 72-6-00517.

Відповідна земельна ділянка зареєстрована 25.06.2018 у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :69:077:0001.

10.04.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" звернулося до Київської міської ради з листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки та відповідним проектом додаткової угоди.

Посилаючись на те, що Київська міська рада так і не прийняла рішення про поновлення договору про поновлення договору оренди, від неї не надходили заперечення щодо поновлення договору та Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" продовжує користуватися земельною ділянкою, яка є об`єктом оренди, останній звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання додаткової угоди до договору оренди укладеною.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі № 910/11150/19, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 та Верховного Суду від 17.11.2021, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" задоволено повністю; визнано укладеним договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 року №72-6-00066 (із змінами внесеними угодою зареєстрованою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2008 року за №72-6-00517 між Приватним акціонерним товариством "Київський завод зварювального обладнання" (Код ) та Київської міської радою (Код ) в наступній редакції:

"Договір

Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 року №72-6-00066 (із змінами внесеними угодою зареєстрованою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2008 року за №72-6-00517.

Київська міська рада (м. Київ, Хрещатик, 36) - далі у тексті -"Орендодавець" в особі Київського міського голови Кличка Віталія Володимировича, який діє на підставі ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" - з однієї сторони та Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" (03056, м. Київ, вул. Польова, 24, зареєстроване Солом`янською районною у місті Києві державною адміністрацією 30.07.1993р. за №l 007802), далі у тексті -"Орендар", в особі директора Степури Валерія Володимировича, який діє на підставі Статуту, з другої сторони, керуючись ст.ст. 30 та 33 Закону України "Про оренду землі" домовились внести зміни до договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами, зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 4 жовтня 2002 року за №72-6-00066 у книзі записів державної реєстрації договорів (далі - Договір) із змінами внесеними угодою Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 року № 72-6- 00066, зареєстрованою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2008 року за № 72-6-00517 та уклали цю угоду далі у тексті -Угода) про таке:

1. Поновити договір оренди земельної ділянки від 4 жовтня 2002 року за №72-6- 00066 (із змінами внесеними угодою Про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 року № 72-6-00066, зареєстрованою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2008 року за № 72-6-00517) на 10 років.

2. Дана угода набуває чинності з дати державної реєстрації.

3. Усі спори, пов`язані з виконанням умов цієї угоди, вирішуються судами України, при неможливості досудового врегулювання спорів, що вникають при виконанні умов цієї Угоди.

4. Ця Угода є невід`ємною частиною Договору і складена у двох примірниках. Один примірник для Орендодавця, один - для Орендаря.

Орендодавець Київська міська рада ______________________

Орендар ТОВ "Київський завод зварювального обладнання" _______ В. В. Степура".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що належна йому нежитлова будівля літ. І, загальною площею 5501,7 кв.м, за адресою: м. Київ, вулиця Польова (Солом`янський район), будинок 24, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :69:077:0001, площа: 1,79 га, що знаходиться в користуванні у Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" (раніше - Відкрите акціонерне товариство "Київський завод зварювального обладнання", в подальшому змінено найменування на Приватне акціонерне товариство "Київський завод зварювального обладнання") на підставі Договору оренди земельної ділянки від 22.08.2002, укладеного на підставі Рішення Київської міської ради «Про оформлення права користування земельними ділянками» від 08.11.2001 №86/1520 між Київською міською радою та ВАТ «Київський завод зварювального обладнання» та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого у реєстрі за №35083 та 04.10.2002, зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №72-6-00066, площею 17900 кв.м., розташованої за адресою: вул. Польова, 24 у Солом`янському районі м. Києва.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним Договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002, визнаного укладеним рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/11150/19, позивач вбачає своє порушене право (законний інтерес) у тому, що тільки він:

- має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під нежитловою будівлею;

- має право користування земельною ділянкою під нежитловою будівлею, необхідною для обслуговування нежитлової будівлі, шляхом оформлення відповідних договірних відносин щодо цієї земельної ділянки;

- може претендувати на земельну ділянку під нежитловою будівлею, оскільки вона зайнята нежитловою будівлею.

Разом з тим, вказане право (законний інтерес) порушені оспорюваним договором про внесення змін, адже відповідач-1 не міг претендувати на оренду всієї земельної ділянки - на ній знаходиться нежитлова будівля, яка належить третій особі (позивачу), і тільки йому (позивачу) належить право оформити у користування земельну ділянку під нею. Однак, наразі через укладення оспорюваного договору про внесення змін, позивач позбавлений можливості реалізувати свій цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під нежитловою будівлею, бо на всю земельну ділянку оформлене речове право (право оренди) відповідача-1.

Таким чином, саме порушення принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди є безумовною підставою для визнання недійсним оспорюваного договору про внесення змін.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на таке:

- позивачем не надано доказів того, що Київською міською радою відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24, літ. І, з тих підстав, що надання такого дозволу унеможливлює наявність чинного договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 № 72-6-00066;

- позивачем не доведено належними доказами, що чинний Договір оренди земельної ділянки від 04.10.2002 № 72-6-00066, на підставі якого відповідач-1 користується спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :69:077:0001, порушує його право (законний інтерес) на користування земельною ділянкою, на якій знаходиться належна позивачу на праві власності нежитлова будівля;

- звертаючись з позовом до суду про визнання недійсним Договору про внесення змін до змін до Договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002, позивач фактично в такий спосіб переглянути рішення суду, прийняте у справі № 910/11150/19, однак положеннями Господарського процесуального кодексу України не передбаченого такого порядку перегляду судових рішень;

- питання щодо підстав для поновлення Договору земельної ділянки від 04.10.2002 № 72-6-00066 на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені, вирішено у справі № 910/11150/19 та не підлягає повторному розгляду. У даному випадку звернення позивача до суду свідчить про його незгоду із рішенням суду у справі № 910/11150/19 в частині підстав для поновлення Договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 № 72-6-00066 на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені, в силу закону, а саме ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» і фактично с спробою переглянути рішення суду, що набрало законної сили;

- позивач не проявив розумну обачність та не вчинив жодних дій до закінчення строку дії Договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 № 72-6-00066 щодо повідомлення Київській міській раді про свій намір оформити право користування земельною ділянкою, на якій розташована належна йому на праві власності нежитлова будівля. Фактично, через свою бездіяльність позивач позбавив себе можливості оформити ораво користування земельною ділянкою, на якій розташована належна йому на праві власності нежитлова будівля;

- оскільки договір про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки 04.10.2002 № 72-6-00066 не призвів до виникнення у відповідача-1 нового речового права на користування спірною земельною ділянкою, а лише продовжив (поновив) строк дії речового права, яке виникло 04.10.2002, а також, враховуючи доводи позивача, що наявність у відповідача-1 речового права на всю спірну земельну ділянку, порушує його (позивача) право на користування земельною ділянкою, на якій розташована належна йому на праві власності нежитлова будівля, можна дійти висновку, що в даному випадку Договір про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки 04.10.2002 № 72-6-00066 в жодному разі не може порушувати прав та законних інтересів позивача;

- оскільки право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій розташована належна позивачу нежитлова будівля не було оформлено попереднім власником нерухомого майна, а тому в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України до нового власника нежитлової будівлі - позивача не перейшло автоматично таке право власності чи право користування земельною ділянкою. Тобто, в даному випадку відсутній факт порушення принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній споруди (нежитлової будівлі), який закріплено у ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України;

- нежитлова будівля літ. І, загальною площею 5501,7 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24, яка створена в результаті реконструкції будівлі майнового комплексу, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24, знаходиться на земельній ділянці, якою ВАТ "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" користується згідно Договору оренди земельної ділянки від 20.11.2001, укладеного з власником - Київською міською радою строком - на 25 років, та зареєстрованого Київським міським управлінням земельних ресурсів від 15.01.2002 за № 12-6-00032;

- перебування з 04.10.2002 земельної ділянки з кадастровим номером :69:077:0001 у користуванні відповідача-1 виключає можливість застосування положень ч. 11 ст. 120 ЗК України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-2 зазначає, що позивач не вчиняв жодних дій в період з 22.10.2009 щодо внесення змін до Договору оренди №7222-6-00066 в частині, що стосується сторони у спірному Договорі, а саме Орендаря. Більше того, позивач направив на адресу Київради клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою №б/н лише в лютому 2021, жодним чином не повідомивши Київську міську раду про набуття права власності на об`єкт нерухомості, що знаходиться на спірній земельній ділянці. Отже, можна дійти висновку, що після відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, договір оренди землі у відповідній частині припиняється щодо відчужувача, однак діє на тих самих умовах стосовно нового власника нерухомості, який з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки орендаря, у тому числі зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у частині 1 статті 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним". Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому суд зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Тобто, вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Суд зауважує, що у спірних правовідносинах, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним Договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002, позивач зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, та надати суду відповідні докази, що підтверджують неправомірність дій чи бездіяльності відповідачів, якими порушено його права та інтереси.

При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач у позові наголошує, що спірний договір порушує його право (законний інтерес) як власника нежитлової будівлі літ. І, загальною площею 5501,7 кв.м, за адресою: м. Київ, вулиця Польова (Солом`янський район), будинок 24, на користування земельною ділянкою :69:077:0001 та оформлення відповідного права користування, на якій вказане майно знаходиться.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.10.2009 у справі № 6/610, зокрема, визнано право власності Відкритого акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" на нежитлові офісні приміщення з 1-го по 2-й поверхи та з 4-го по 8-ий поверхи (групи нежитлових приміщень № 1 загальною площею 140,6 кв.м.; групи нежитлових приміщень № 2 загальною площею 294,3 кв. м.; групи нежитлових приміщень № 3 загальною площею 454,9 кв. м.; групи нежитлових приміщень № 4 загальною площею 1008,4 кв. м.; групи нежитлових приміщень № 7 загальною площею 972,6 кв. м.; групи нежитлових приміщень № 8 загальною площею 964,7 кв. м.; групи нежитлових приміщень № 9 загальною площею 928,8 кв. м.; групи нежитлових приміщень № 10 загальною площею 1030,6 кв. м.; групи нежитлових приміщень № 11 загальною площею 1075,0 кв. м.) по вул. Польова, 24 літера "А" в м. Києві, загальною площею 6869,9 кв. м., на нежитлову будівлю в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "І", загальною площею 5501,7 кв. м. та нежитлову будівлю - трансформаторну підстанцію в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "К", загальною площею 61,6 кв. м.

20.08.2010 право власності ВАТ "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва", зокрема, на нежитлову будівлю в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "І", загальною площею 5501,7 кв. м, зареєстровано Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації власності на об`єкти нерухомого майна".

За твердженнями позивача, згадане майно знаходиться на земельний ділянці кадастровий номер :69:077:0001, яка передана Київською міською радою в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" за договором оренди земельної ділянки від 22.08.2002.

Однак, суд зазначає, що належних та допустимих доказів в розмінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження зазначених обставин позивачем не подано. При цьому, наданий позивачем скріншот з Публічної кадастрової карти суд таким доказом не визнає, оскільки він не доводить, яке саме та чиє майно знаходиться на відповідній земельній ділянці.

Таким чином, доводи позивача про розташування його нежитлової будівлі площею 5501,7 кв.м саме на території земельної ділянки з кадастровим номером :69:077:0001 ґрунтуються на його власних умовиводах та оцінці скріншоту з Публічної кадастрової карти. Інших доказів, з яких можна було б чітко та достеменно встановити розташування вказаного позивачем майна саме на земельній ділянці з кадастровим номером :69:077:0001, в матеріалах справи немає.

Навпаки, як встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 22.10.2009 у справі № 6/610 та підтверджується матеріалами справи, Приватне акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" (попередньо - Відкрите акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва") та Дочірнє підприємство "Оргпром" користуються земельною ділянкою, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24, на підставі договору оренди земельної ділянки від 20.11.2001, укладеного з власником - Київською міською радою (договір зареєстровано Київським міськім управлінням земельних ресурсів від 15.01.2002 за № 12-6-00032).

За умовами договору оренди земельної ділянки від 20.11.2001 Відкрите акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" та Дочірнє підприємство "Оргпром" прийняли у спільну оренду на 25 років земельну ділянку, місце розташування якої вул. Польова, 24, у Солом`янському районі м. Києва, розміром 0,5742 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничої та складських будівель у межах, які перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані.

Згідно з планом земельної ділянки, яка надається у спільну оренду (додаток до договору від 20.11.2001), кадастровий номер земельної ділянки 69077004.

Разом з цим, у описі меж від Г до А визначено, що це межі земельної ділянки АТ «Київський завод зварювального обладнання».

Саме у вказаних межах, за твердженнями позивача, і знаходиться його будівля площею 5501,7 кв.м.

Також, у вказаному судовому рішенні встановлено, зокрема, таке: «Оскільки будівлі майнового комплексу, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24, були фізично та морально застарілі, потребували негайного ремонту та технологічного оновлення, Відкрите акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" та Дочірнє підприємство "Оргпром" домовились про проведення реконструкції зазначеного майнового комплексу з прибудовою та надбудовою.

Починаючи з середини 2007 року позивачем було розпочато ремонт та переробку вищезазначеного майнового комплексу, внаслідок чого ним було створено наступні об`єкти:

1. Нежитлова будівля в місті Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 8443,2 кв. м., основною площею 6646,3 кв.м. та допоміжною площею 1237,2 кв. м., яка складається з:

- групи нежитлових приміщень № 1 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 140,6 кв. м.;

- групи нежитлових приміщень № 2 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 294,3 кв.м.;

- групи нежитлових приміщень № 3 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 454,9 кв.м.;

- групи нежитлових приміщень № 4 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 1008,7 кв.м.

- групи нежитлових приміщень № 5 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 483,4 кв.м.

- групи нежитлових приміщень № 6 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 528,2 кв.м.

- групи нежитлових приміщень № 7 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 972,6 кв.м.

- групи нежитлових приміщень № 8 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 964,7 кв.м.

- групи нежитлових приміщень № 9 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 928,8 кв.м.

- групи нежитлових приміщень № 10 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 1030,6 кв.м.

- групи нежитлових приміщень № 11 в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "А", загальною площею 1075,0 кв.м.

2. Нежитлова будівля в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "І", загальною площею 5501,7 кв. м., основною площею 5275,5 кв. м. та допоміжною площею 226,2 кв. м.

3. Нежитлова будівля трансформаторної підстанції в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "К", загальною площею 61,6 кв. м.».

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Положеннями частини першої статті 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, пункт 77, та від 05 липня 2005 року у справі «Агротехсервіс проти України», заява № 62608/00, пункт 42).

Отже, рішення судів у справах № 6/610, а також № 910/11150/19, які набрали законної сили на момент розгляду справи № 910/2500/22, є обов`язковими до виконання, а встановлені у них обставини не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть їм суперечити.

Отже, з наведеного вбачається, що нежитлова будівля в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "І", загальною площею 5501,7 кв. м, яка створена в результаті реконструкції будівлі майнового комплексу, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24, знаходиться на земельній ділянці, якою ВАТ "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" користується на підставі договору оренди земельної ділянки від 20.11.2001.

Натомість, обґрунтованих доводів та доказів, з яких можливо з`ясувати, яким чином після реконструкції вказана будівля позивача опинилась на сусідній земельній ділянці, суду представлено не було.

Отже, підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивач не довів перед судом відповідними засобами доказування, визначеними ст. 73 ГПК України, факту розташування належного йому майна - нежитлової будівлі в м. Києві по вул. Польова, 24 літера "І", загальною площею 5501,7 кв. м, на земельній ділянці з кадастровим номером :69:077:0001, яка перебуває в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" на підставі договору оренди земельної ділянки № 72-6-00066 від 04.10.2002.

Поряд з викладеним суд звертає увагу, що за твердженнями позивача, за наслідками його звернення у лютому 2021 року до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказаним органом відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Польова, 24, літ. І, з тих підстав, що надання такого дозволу унеможливлює наявність чинного договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002 № 72-6-00066.

Водночас, вказані обставини підстав надання Київською міською радою відмови позивачу не підтверджені жодними доказами.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25.10.2001 (у період з 01.01.2002 до 20.06.2007) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Так, відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на майно), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

За приписами 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на майно), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Стаття 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 27.04.2007 № 997-V) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 Земельного кодексу України (зі змінами, внесеними Законом України від 05.11.2009 № 1702-VI) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17, від 31.03.2021 у справі N 923/875/19).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Однак, у даному випадку вести мову про порушення принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою та відповідно порушення прав позивача безпідставно, оскільки саме позивач не довів перед судом наявності у нього такого законного права претендувати на земельну ділянку, яку орендує відповідач-1, у зв`язку з неподанням до суду відповідних доказів на підтвердження перебування належного позивачеві майна на цій земельній ділянці.

Отже, враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору Договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 04.10.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за №35083, зареєстрованого 04.10.2002 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за №72-6-00066 (із змінами, внесеними угодою, зареєстрованою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2008 за №72-6-00517), укладеного між Київською міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" від 16.03.2021, визнаного укладеним рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2020 у справі №910/11150/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі №910/11150/19.

При цьому, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Отже, з огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, враховуючи вище наведене, позов задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Разом з цим, відповідачем-1 заявлено до стягнення з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 150 000,00 грн.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

У частині третій статті 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами першою-другою статті 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

За змістом положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наведене вище повністю узгоджується з твердженням скаржника про те, що суд не може на власний розсуд зменшити судові витрати без клопотання іншої сторони.

Проте, скаржник очевидно не розділяє поняття "зменшення судових витрат" та "розподіл судових витрат". Розділяючи ці поняття, детальніше слід зазначити таке.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 11.02.2021 у справі № 920/39/20.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як зазначає Верховний Суд у численних постановах, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді першої інстанції відповідачем-1 надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 26.05.2022, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський завод зварювального обладнання» (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Правова та економічна безпека» (Адвокат), додаткову угоду № б/н до договору від 27.05.2022, додаткову угоду № б/н від 07.06.2022, акт приймання-передачі наданих послуг до договору від 29.08.2022, ордер серії АІ № 1235403, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001129.

За умовами п. 1.1 договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.05.2022 Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати Клієнту правничу (правову) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором.

Розмір гонорару за надання правничої (правової) допомоги встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю Сторін. (п. 2.1 вказаного договору)

У Додатковій угоді № б/н до договору від 27.05.2022 сторони дійшли згоди, що Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу, пов`язану з представництвом інтересів останнього та наданням Клієнту інших видів правової допомоги під час розгляду Господарським судом м. Києва справи № 910/2500/22 за позовом Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" та Київської міської ради про визнання недійсним Договору про внесення змін до договору оренди земельної-ділянки від 04.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 35083, зареєстрованого 04.10.2002 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за № 72-6-00066 (із змінами, внесеними угодою зареєстрованою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2008 року за № 72-6-00517), укладений між Київською міською радою (м. Київ, Хрещатик, 36; ) (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський завод зварювального обладнання» (03056, м. Київ, вул. Польова, 24; ) (Орендар) від 16.03.2021, визнаний укладеним рішенням Господарського суду м. Києва від 08.09.2020 у справі № 10/11150/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 910/11150/19.

Обов`язки Адвоката для виконання доручення Клієнта, пов`язаного з представництвом його інтересів та наданням інших видів правової допомоги під час розгляду Господарським судом м. Києва справи № 910/2500/22, наведені в п. 2 вказаної додаткової угоди.

У пунктах 1, 2 Додаткової угоди № б/н до договору Сторони дійшли згоди, що розмір гонорару Адвоката за надання правової допомоги Клієнту, передбаченої пунктами 1 та 2 Додаткової угоди № б/н від 27.05.2022 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 26.05.2022 становить 150 000,00 грн. Оплата послуг Адвоката, передбачених пунктами 1 та 2 Додаткової угоди № б/н від 27.05.2022 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 26.05.2022, здійснюється Клієнтом протягом 10 календарних днів з дня ухвалення Господарським судом м. Києва рішення у справі № 910/2500/22 на підставі рахунку-фактури.

29.08.202 Адвокатом та Клієнтом підписано Акт приймання-передачі наданих послуг, за яким на виконання умов Договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 26.05.2022 та Додаткових угод № б/н від 27.05.2022 та № б/н від 07.06.2022 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 26.05.2022, в період з 27.05.2022 по 29.08.2022 Адвокат надав Клієнту, а Клієнт прийняв наступні послуги з правничої (правової) допомоги:

- підготовка в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" відзиву № 0606/1 від 06.06.2022 на позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" по справі № 910/2500/22;

- підготовка в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" заперечення № 2706/1 від 27.06.2022 на відповідь Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" по справі № 910/2500/22;

- участь в судових засіданнях в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" під час розгляду Господарським судом м. Києва справи № 910/2500/22.

Згідно з указаним актом послуги з надання правової допомоги, зазначені в пункті І даного Акта, передані Адвокатом, та прийняті Клієнтом у повному обсязі. Вартість послуг Адвоката, пов`язаних з наданням Клієнту правової допомоги згідно Додаткових угод № б/н від 27.05.2022 та № б/н від 07.06.2022 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 26.05.2022 становить 150 000,00 грн.

Оцінивши у порядку статті 86 ГПК України надані відповідачем-1 докази витрат на послуги адвоката, суд, керуючись статтями 74 - 79, вважає їх належними, допустимими та такими, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу.

У даній справі позивач клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не заявляв, заперечень проти їх задоволення не надавав.

Водночас, зважаючи на ступінь складності цієї справи, виходячи з критерію реальності, пропорційності до предмета спору і розумності розміру цих витрат, суд дійшов висновку не присуджувати відповідачу-1 всі його витрати на професійну правову допомогу, що заявлені до стягнення.

Так, суд вважає таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та не становитиме надмірний тягар для позивача, часткове задоволення клопотання відповідача-1 та стягнення з позивача 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а у решті заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє, що відповідає висновку, викладеному у пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" (вул. Польова, 24, м. Київ, 03056, ідентифікаційний код 22883891) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський завод зварювального обладнання" (вул. Польова, 24, м. Київ, 03056, ідентифікаційний код 00222249) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26.09.2022

Суддя Т. Ю. Трофименко