номер провадження справи 26/43/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

06.09.2022 Справа № 908/1957/21

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали заяви

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С.)

до відповідачів: 1/ Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

2/ Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, (01024, м. Київ, вул. В. Васильківська/Басейна, 1-3/2 ЛІТ. А)

про визнання частини правочину недійсним

кредитори: 1/ ОСОБА_1

2/ ОСОБА_2

3/ ОСОБА_3

4/ ОСОБА_4

5/ ОСОБА_5

6/ ОСОБА_6

7/ Товариство з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторська компанія Вертикаль

8/ ОСОБА_7

9/ Товариство з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль

боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):

Представник відповідача-2адвокат Литвиненко С.С., ордер серія АА № 1151063 від 26.10.2021р. (в режимі відеоконференції у справі № 908/1957/21 поза межами суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку EasyCon)

Представник відповідача-1адвокат Іванченко А.Ю., ордер серія ЗП № 022880 від 24.01.2022р.; додаткова угода № 9 від 29.06.2021р. до Договору-доручення про надання правової допомоги від 29.06.2021р

Представник позивачаадвокат Погосян М.А., ордер серія АР № 1091825 від 11.07.2022р.

Арбітражний керуючийрозпорядник майна боржника ТОВ Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль - Кравченко Р.М., ухвала ГСЗО від 23.07.2021р., у справі № 908/1957/21

Вільний слухачвід заявника кредиторських вимог АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" - адвокат Ільчук Олександра Сергіївна, довіреність № 827 від 31.12.2021р. (в режимі відеоконференції у справі № 908/1957/21 поза межами суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку EasyCon)

УСТАНОВИВ:

23.07.2021 ухвалою Господарського суду Запорізької області по справі № 908/1957/21 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТРАНСПОРТНО-ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ВЕРТИКАЛЬ» (Боржник/Відповідач-1).

22.12.2021 ухвалою суду було визнано грошові вимоги ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІПК ВЕРТИКАЛЬ» (Кредитор) до Боржника/Відповідача-1.

Ухвалою суду від 08.02.2022, прийнято заяву Кредитора - ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІПК ВЕРТИКАЛЬ» до відповідачів: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТРАНСПОРТНО-ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ВЕРТИКАЛЬ» (Боржник/Відповідач-1) та ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТАС-ЛОГІСТІК» (Відповідач-2), про визнання частини правочину недійсним, для розгляду в межах справи № 908/1957/21 про банкрутство Відповідача-1.

Цією ж ухвалою судове засідання призначено на 03.03.2022 об 11-00 та запропоновано відповідачам надати документи/докази та відповідь на заяву Кредитора, а позивачу/Кредитору запропоновано надати відповіді на відзиви та копії документів/доказів.

Ухвалою суду від 03.03.2022 розгляд справи було відкладено, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Ухвалою суду від 20.06.2022 судове засідання призначено на 12.07.2022 об 11-45.

До суду надійшли наступні документи:

- 05.04.22 клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без руху;

- 07.04.22 уточнення відповідача-2 до клопотання про залишення позовної заяви без руху;

- 14.04.22 відзив відповідача-2 на позовну заяву;

- 12.07.22 заява позивача про виправлення недоліків тексту заяви про визнання частини правочину недійсним.

Ухвалою суду від 12.07.2022 відкладено судове засідання на 04.08.2022 о 10-45. Зобов`язано відповідача-2 надіслати на адреси позивача та відповідача-1 клопотання з уточненнями про залишення позовної заяви без руху.

До суду надійшли наступні документи:

- 19.07.22 лист відповідача-2 з доказами направлення відзиву на позовну заяву іншим учасникам справи;

- 03.08.22 додаткові письмові пояснення відповідача-1;

- 04.08.22 заява позивача про уточнення вимог заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль про визнання частини правочину недійсним.

У судовому засіданні 04.08.2022 представником позивача надано письмове клопотання про залишення частини вимог заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль про визнання частини правочину недійсним, без розгляду.

Ухвалою від 04.08.2022 клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без руху (вх.№5216/08-08/22 від 05.04.22) з урахуванням уточнень (вх.№5234/08-08/22 від 07.04.22) залишено без задоволення. Відкладено судове засідання на 06.09.2022 о 10-40.

У судовому засіданні 06.09.2022 представники позивача та відповідачів підтримали свої позиції.

Розпорядника майна - арбітражний керуючий Кравченко Р.М. у судовому засіданні підтримав заявлені Позивачем вимоги з підстав викладених у заяві.

Позивач заявляє про недійсність окремих частин договору оренди, що стосуються гарантійного платежу з підстав передбачених ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а також як фіктивних правочинів.

Відповідач-1 про визнання заяви Позивача в цілому не зазначає, але визнає докази надані до заяви Позивача, визнає окремі обставини наведені заяві та їх правову оцінку. Просить заяву Позивача задовольнити та визнати частини правочину недійсними. У відзиві на заяву Позивача Відповідач-1 заперечує свою недобросовісну поведінку та укладення фіктивних правочинів.

Відповідач-2 проти заяви Позивача заперечує повністю, вказує про неможливість визнання правочинів недійсними з підстав передбачених ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та неможливість застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства щодо правочинів вчинених до введення його в дію. Також заперечує укладення фіктивних правочинів. Власних доказів не надає.

У судовому засіданні 06.09.2022 суд визнав наявні документи достатніми для об`єктивного та всебічного розгляду спору, внаслідок чого проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, судом установлено наступне:

Між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТАС-ЛОГІСТІК» (далі Відповідач-2, Орендодавець) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТРАНСПОРТНО-ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТО «ВЕРТИКАЛЬ» (Боржник/Відповідач-1, Орендар) було укладено Договір оренди вагонів № 20718ОР від 02.07.2018 р. (далі - Договір).

До Договору було укладено такі Додаткові угоди: № 1 від 02 липня 2018 р.; № 2 від 03 липня 2018 р.; № 4 від 10 вересня 2018 р.; № 5 від 01 жовтня 2018 р.; № 6 від 25 жовтня 2018 р.; № 7 від 20 листопада 2018 р.; № 8 від 22 липня 2019 р.; № 9 від листопада 2019 р.; № 10 від 29 листопада 2020 р.; № 11 від 31 січня 2020 р; № 12 від 28 лютого 2020 р..

Згідно пункту 5.6. Договору (в редакції Договору від 02.07.2018 р.) « 5.6. Гарантійний платіж у розмірі місячної орендної плати сплачується Орендарем на поточний рахунок Орендодавця протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання від Орендодавця відповідного рахунку. При цьому, у разі порушення п. 6.5 Договору та/або дострокового розірвання договору оренди з ініціативи Орендаря менш ніж через 1 календарний рік з дня підписання договору оренди, або з ініціативи Орендодавця на підставі п. 7.3 даного Договору, такий гарантований платіж поверненню Орендарю не підлягає.»

Пунктом 3 Додаткової угоди № 8 від 22.07.2019 р. до Договору було внесено зміни до п. 5.6. Договору і викладено його в такій редакції: « 5.6. Гарантійний платіж у розмірі місячної орендної плати сплачується Орендарем на поточний рахунок Орендодавця протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання від Орендодавця відповідного рахунку, але не пізніше ніж за 7 (сім) днів до дати прибуття вагонів на станцію приймання-передачі вагонів в оренду. При цьому, у разі порушення п. 6.5 Договору та/або дострокового розірвання договору оренди з ініціативи Орендаря, або з ініціативи Орендодавця на підставі п. 7.3 даного Договору, такий гарантований платіж поверненню Орендарю не підлягає.

Також, гарантійний платіж може бути джерелом відшкодування/сплати пені та неустойки, нарахованих Орендодавцем за даним Договором.

Гарантійний платіж підлягає поверненню Орендарю протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати акта прийому-передачі з оренди останнього вагону та за умови не порушення Орендарем умов договору.»

Додатковою угодою № 10 від 29.11.2019 р. сторони визначили, що за період з 01.12.2019-31.12.2019 буде діяти орендна ставка у розмірі 1400,00 грн за 1 вагон за 1 добу; в період з 01.01.2020-29.02.2020 буде діяти орендна ставка - 1150,00 грн за 1 вагон за 1 добу.

Крім того, пунктом 2 даної Додаткової угоди № 10 від 29.11.2019 р.сторони доповнили Договір пунктом 5.6.1 наступного змісту: "5.6.1 У випадку зміни розміру орендної ставки, розміри передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу підлягають перерахунку станом на дату, з якої відбувається зміна розміру орендної ставки. При збільшенні розміру орендної ставки орендодавець виставляє орендарю рахунок із сумою, яку орендар зобов`язаний протягом 3 банківських днів з дати надіслання йому скан-копії рахунка сплатити для поповнення розмірів передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу з врахуванням збільшеної ставки орендної плати. У будь-якому випадку орендар зобов`язується не пізніше дати, з якої відбувається збільшення розміру орендної ставки, забезпечити сплату на рахунок орендодавця передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу за збільшеною ставкою. При зменшенні розміру орендної ставки, орендодавець зобов`язується протягом 5 банківських днів з дати зменшення розміру орендної ставки повернути орендарю різницю між сумами сплачених і чинних передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу.".

Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди № 12 від 28.02.2020 р. сторони дійшли згоди додати до додаткової угоди № 11 від 31.01.2020 р. до Договору п 1-1 наступного змісту: "Сторони погодили, що на період з 01.03.2020 по 31.03.2020 буде діяти орендна ставка - 550,00 грн за 1 вагон за 1 добу…; на період з 01.04.2020 по 31.07.2020 буде діяти орендна ставка - 425,00 грн за 1 вагон за 1 добу…; на період з 01.08.2020 по 31.08.2020 буде діяти орендна ставка у розмірі 650,00 грн за 1 вагон за 1 добу…".

Також в пункті 2 даної Додаткової угоди № 12 від 28.02.2020 р. сторони зазначили: "Сторони дійшли згоди про те, що при виконанні п. 1 цієї додаткової угоди умови п. 5.6.1 Договору в частині здійснення перерахунку розміру гарантійного платежу (у зв`язку зі зменшенням ставок оренди) і повернення Орендарю різниці, не застосовуються до правовідносин Сторін за договором.".

Згідно п. 7.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 8 від 22.07.2019 р. цей Договір набуває чинності з 02.07.2018 і діє до 31.08.2020 включно.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що дострокове розірвання даного договору можливе за ініціативою Орендодавця, при цьому Орендодавець зобов`язаний в письмовій формі проінформувати орендаря за 2 місяці до запланованої дати розірвання.

Згідно п. 7.3, 7.4 Договору Орендодавець має право в односторонньому порядку повністю або частково відмовитись від виконання Договору і зажадати повернення вагонів шляхом заяви односторонньої відмови від виконання Договору повністю або частково у позасудовому порядку в разі настання наступних обставин (які сторони вважають істотними): при простроченні з вини Орендаря повністю або частково хоча б 1 платежу на термін більше 5 календарних днів; при порушенні Орендаремпп. 3.1, 3.2, 4.1.10, 4.1.14, 4.1.15, 6.5 цього Договору; якщо по відношенню до Орендаря: порушено справу про визнання його неспроможним (банкрутом); порушено справу про ліквідацію, як юридичної особи; уповноваженими органами або засновниками орендаря прийнято рішення про реорганізацію Орендаря. При розірванні/зміні Договору з підстав, зазначених у п. 7.3 ДоговоруОрендодавець зобов`язаний письмово повідомити Орендаря не пізніше, ніж за 10 календарних днів до дати розірвання/зміни Договору. До моменту розірвання ДоговоруОрендодавець має право відкликати своє повідомлення.

21.04.2020 р.Відповідач-2/Орендодавець звернувся до Відповідача-1/Орендаря з листом № 2/21042020, в якому повідомило (заявило) про дострокове розірвання Договору оренди вагонів на підставі п. 7.3.1, 7.4, 5.6 Договору з 01.05.2020 з ініціативи Орендодавця у зв`язку з наявністю простроченої заборгованості у Відповідача-1/Орендаря та втрату ним права на повернення гарантійного платежу у розмірі 2747200,00 грн у якості неустойки за порушення Договору.

Щодо правочину та моменту його вчинення і набрання чинності, то суд зазначає наступне.

Відповідно пунктів 1 та 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України та ст. ст. 174, 175 ГК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (господарські договори) та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених 11 ЦК України. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України для чинності правочину є необхідним:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, правочином є дія, що є правомірною, вольовою, усвідомленою цілеспрямована та здатна породити правові наслідки.

Не всі дії, що є правомірними, вольовими, усвідомленими та цілеспрямованими мають здатність породити правові наслідки.

Також для чинності правочину може бути недостатньо вчинення лише однієї дії (правочину), оскільки така одна дія (правочин) є недостатньою або нездатною породити конкретні права та обов`язки та/чи відповідні реальні правові наслідки.

Таким чином, для чинності окремих правочинів (наявності їх юридичного складу) є недостатньо самої домовленості чи вчинення окремих дій (чиправочинів).

Для наявності юридичного складу конкретного правочину є необхідним вчинення відповідних дій (юридичних фактів), а також вчинення наступних/додаткових дій (в тому числі і інших правочинів) та/або настання певних обставин. І лише відповідний повний склад конкретного правочину є здатним породити набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків на які була спрямована воля і домовленість сторін правочину і відповідно реальне настання правових наслідків обумовлених ним.

Відповідно відсутність чи недійсність окремих елементів юридичного складу правочину впливає на правові наслідки і відповідно на недійсність правочину в цілому.

Від моменту, коли правочин реально породжує права та обов`язки для сторін вони поділяються на:

- консенсуальні правочин, який вважається укладеним із моменту досягнення домовленості між сторонами за всіма істотними умовами.

- реальні правочин, для якого досягнення домовленості є недостатнім, моментом його укладення вважають момент фактичного виконання дій.

А також за характером дії (чинності) правочинів на умовні та безумовні.

Щодо умовних правочинів характерно, прив`язка правових наслідків до настання певної обставини (ст. 212 ЦК України «Правочини, щодо яких правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини»).

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 212 ЦК України 1. Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). 4. Якщо настанню обставини недобросовісно сприяла сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що не настала.

Тобто, відкладальна обставина це ситуація (умова/-и), з якої сторони правочину (договору) пов`язують настання певних наслідків.

Також, варто пам`ятати, що відкладальна обставина, для визначення строку виконання стороною своїх зобов`язань за укладеним договором, фактично унеможливлює виконання умов зобов`язання до моменту настання такої ситуації (умови).

Тобто, якщо не настає передбачена обставина немає підстав для виконання договору і зобов`язання мають лише декларативний, а не реальний (обов`язок їх виконання) характер.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2021 у справі № 906/1205/20 вказав на те, що з аналізу приписів ч.1 ст. 212 ЦК України вбачається, що укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність (ймовірність). Відкладальна обставина може полягати в діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 ЦК України 1. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 2. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Лише ті зобов`язання, які вже виникли, можуть існувати та їх можливо виконати.

Таким чином, умова п. 5.6. Договору є правочином з відкладальною обставиною, відповідно до якої для набрання чинності правочином Відповідачу-1/Орендарю або Відповідачу-2/Орендодавцюбуло необхідно вчинити конкретну дію (правочин) і лише в цьому випадку виникали права та обв`язки, які необхідно було виконувати та породжувались реальні правові наслідки.

Умова п. 5.6. Договору є домовленість про розпорядження майном (грошовими коштами гарантійного платежу) на майбутнє. Сторони розуміли, що у лише випадку дострокового розірвання Договору за підстав вказаних в п. 5.6. Договору правовий режим майна Відповідача-1/Орендаря змінитися і воно перейде у власність Відповідача-2/Орендодавця. Тобто сторони визначили долю належного Відповідачу-1/Орендарю майна на майбутнє.

На момент домовленості про умови п. 5.6. Договору сторонам не було відомо чи буде достроково припинено Договір і відкладальна умова (обставина) не існувала в момент домовленості, сторонам не було відомо, чи настане чи не настане відкладальна обставина у майбутньому (в тому числі покладаючись на добросовісне виконання зобов`язання сторонами, то не можливо напевне знати, чи настане потреба в достроковому розірванні договору).

Укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність.

Така дія обумовлює настання відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору.

Юридичним фактом, що породжує право залишити Відповідача-2/Орендодавцю грошові кошти у відповідності до п. 5.2. Договору було вчинення певних дій та настання певних обставин.

Таким чином, суду для перевірки дійсності чи недійсності правочину є необхідним та обов`язком перевірити наявність підстав недійсності кожної дії (правочину), що складають його юридичний склад і є необхідними для чинність чинності правочину.

Щодо оцінки судом суті відносин сторін, що виникли із п. 5.6. Договору, слід заначити наступне.

Незважаючи на те, що 21.04.2020 р. Відповідач-2/Орендодавець звернувся до Відповідача-1/Орендаря з листом № 2/21042020, в якому повідомило (заявило) про дострокове розірвання договору оренди вагонів та втрату Відповідача-1/Орендаря права на повернення гарантійного платежу у розмірі 2747200,00 грн у якості неустойки за порушення договору, суд уважає, що умова про «гарантійний платіж» не відповідає вимогам правочину про «неустойку». Крім того, Відповідач-1/Орендодавець будучи стороною в господарському спорі в справі № 910/12534/20 визнав, що «гарантійний платіж» не є «неустойкою», а вказав, що це є іншим договірним видом забезпечення виконання зобов`язань.

Однак в Договорі не зазначено забезпечення якого саме конкретного основного (чи інше зобов`язання) здійснюється. Тобто відповідний правочин не відповідає вимогам ч. 1 ст. 548 ЦК України.

Єдине допущене Відповідачем-1/Орендар порушення про яке заявлялось Відповідачем-2/Орендодавець, це несвоєчасна оплата орендної плати (грошове зобов`язання). Однак таке зобов`язання з оплати було забезпечено пенею відповідно до п. 6.2. Договору.

Відповідно до п.6.2. Договору «У разі прострочення орендарем платежів за цим договором орендодавець може вимагати у орендаря сплати пені в розмірі 0,1 % від суми, що підлягає сплаті, за кожен день прострочення, або розірвати договір у порядку, передбаченому умовами договору». Тобто, право Відповідача-2/Орендодавця розірвати Договір в одностороньому порядку є правовим наслідок порушення зобов`язання. Це відповідає ч. 1 ст. 611 ЦК України « 1. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;».

Неповернення коштів гарантійного платежу пов`язане з достроковим розірванням Договору і відповідно припиненням зобов`язань по ньому (ч. 2 ст. 653 ЦК України). В такому випадку домовленість про «гарантійний платіж» більше відповідає домовленості (договору) про передачу відступного (ст.600 ЦК України). Коли незалежно від розміру виконаних чи не виконаних зобов`язань, в наслідок передачі відступного всі вони припиняються. Тобто всі інтереси кредитора задовольняються за рахунок переданого відступного.

В той же час, оцінюючи умови про «гарантійний платіж», як домовленість про договірний вид забезпечення виконання зобов`язань (хоча сторонами і не зазначено якого саме), то слід заначити наступне.

В Договорі «гарантійний платіж» виконує завдання:

- відшкодування збитків (шкоди) від втрати майна або приведення його в стан, що виходить за межі, що обмежують процес нормального зносу;

- ненадходження, неповного чи несвоєчасного надходження орендних платежів;

- недотримання орендарем інших умов, які містяться в угоді про оренду.

Щодо «гарантійного платежу» сторонами Договору передбачено:

- конкретне призначення (для погашення шкоди чи витрат якого виду він призначений);

-обсяг коштів, що вносяться до забезпечення;

- порядок: o внесення платежу,його використання,поповнення на використану суму,зміни розміру,повернення.

Оскільки у договорі в якості гарантійного (забезпечувального) платежу виступають кошти, то вони можуть призначатися покриття втрат від невчасного внесення орендної плати. Тому величина такого платежу, як правило, залежить від суми обумовленої договором плати за якийсь із періодів оренди: місяць, квартал або рік. Хоча можливе встановлення будь-якої суми довільного розміру.

Таким чином, суд робить висновок, що зобов`язання за «гарантійним платежем» мають всі необхідні та достатні ознаки заставного забезпечення (заставного зобов`язання).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) «Визнання недійсними правочинів боржника

1. Правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

2. Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.»

Оскільки умова п. 5.6. Договору (в тому числі в редакції п.3 Додаткової угоди № 8 від 22.07.2019 р.) є правочином з відкладальною обставиною, відповідно до ст. ст. 202, 203 ЦК України він є чинним (вчиненим) з моменту коли настануть всі обставини, умови, та будуть вчинені дії його сторін (що складають юридичний склад такого правочину). Тобто у разі порушення п. 6.5 Договору та/або дострокового розірвання договору оренди з ініціативи Орендаря, або з ініціативи Орендодавця на підставі п. 7.3 даного Договору, такий гарантований платіж поверненню Орендарю не підлягає.

В конкретних обставинах справи Відповідач-2/Орендодавець вказував, що порушення Договору були допущені Відповідачем-1/Орендарем в 2020 р., а необхідну дію для дострокового розірвання Договору Відповідачем-2/Орендодавцем вчинено шляхом подання Заяви від 21.04.2020 р. № 2/21042020 про дострокове розірвання договору оренди вагонів на підставі п. 7.3.1, 7.4, 5.6 договору з 01.05.2020 з ініціативи Орендодавця у зв`язку з наявністю простроченої заборгованості у Відповідача-1/Орендаря та втрату ним права на повернення гарантійного платежу у розмірі 2747200,00 грн у якості неустойки за порушення договору. Тобто саме поданням вказаної заяви Відповідач-2/Орендодавець проявив цілеспрямовану вольову дію спрямовану і на припинення Договору і на отримання у власність утримуваних ним коштів гарантійного платежу. Таким чином, лише з 21.04.2020 р. правочин передбачений п.5.6. Договору був здатен породити реальні правові та майнові наслідки та зміну майнового стану його сторін.

Заява Відповідача-2/Орендодавця від 21.04.2020 р. № 2/21042020 про дострокове розірвання договору оренди вагонів про втрату Відповідачем-1/Орендарем права на повернення гарантійного платежу у розмірі 2747200,00 грн у якості неустойки за порушення договору, також є правочином, що виник зі двостороннього договору і створює обов`язки для Відповідача-1/Орендаря та права для Відповідача-2/Орендодавця. Тобто вчинено правочин за участі Відповідача-1/Орендаря, щодо його майна і спрямований на його безоплатне відчуження на користь Відповідача-2/Орендодавця. При цьому із фактом привласнення коштів гарантійного платежу у Відповідача-2/Орендодавця не виникло відповідних майнових дій чи зобов`язань перед Відповідачем-1/Орендарем і відбулось безоплатне відчуження майна Відповідача-1/Орендаря.

Тобто умова п. 5.6. Договору (в тому числі в редакції пункту 3 Додаткової угоди № 8 від 22.07.2019 р.) передбачає взяття Відповідачем-1/Орендарем зобов`язань без відповідних майнових дій іншої сторони, а в наслідок її виконання відбулось безоплатне відчуження майна Відповідача-1/Орендаря.

Тобто такий правочин є недійсним з підстав передбачених ч. 2 ст. 42 КУзПБ, а саме боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони.

Пунктом 2 Додаткової угоди № 10 від 29.11.2019 р. сторони Договору передбачили порядок та строки перерахунку розміру гарантійного платежу, що має передаватись та утримуватись у Відповідача-2/Орендодавця. Тобто, зміну розміру заставних зобов`язань, що взяті Відповідачем-1/Орендарем, в тому числі і зобов`язання з передання додаткових грошових коштів для збільшення розміру гарантійного платежу (збільшення розміру заставних зобов`язань). Тобто передбачено взяття Відповідачем-1/Орендарем додаткових зобов`язань (в т.ч. заставних зобов`язань) без відповідних майнових дій зі сторони Відповідача-2/Орендодавця.

Тобто такий правочин є недійсним з підстав передбачених ч. 2 ст. 42 КУзПБ, а сааме: боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони.

Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди № 12 від 28.02.2020 р. сторони дійшли згоди додати до Додаткової угоди № 11 від 31.01.2020 до договору п 1-1 наступного змісту: "Сторони погодили, що на період з 01.03.2020 по 31.03.2020 буде діяти орендна ставка - 550,00 грн за 1 вагон за 1 добу…; на період з 01.04.2020 по 31.07.2020 буде діяти орендна ставка - 425,00 грн за 1 вагон за 1 добу…; на період з 01.08.2020 по 31.08.2020 буде діяти орендна ставка у розмірі 650,00 грн за 1 вагон за 1 добу…".

Пунктом 2 даної Додаткової угоди № 12 від 28.02.2020 р. відступили від раніше погодженого порядку здійснення перерахунку розміру гарантійного платежу (у зв`язку зі зменшенням ставок оренди) і повернення Відповідачу-1/Орендарю різниці. В наслідок чого, Відповідач-2/Орендодавець отримав право не повертати різниці гарантійного платежу і залишити ці кошти в якості додаткового забезпечення.

Так, гідно Акту наданих послуг № 244 від 31.03.2020 р. з орендною ставкою 550, 00 грн. за 1 вагон за 1 добу, станом на 01.03.2020 р. в оренді перебувало 114 вагонів.

При перерахунку гарантійного платежу з 01.03.2020 Відповідач-2/Орендодавець мав право утримувати 1 943 700, 00 грн. (нова ставка 550 грн. Х 31 доба Х 114 вагон).

Тобто, різниця 803 500, 00 грн. (2747200,00 грн. - 1 943 700, 00 грн.) мала б бути повернута Відповідачу-1/Орендарю і могла бути ним використана для виконання грошових зобов`язань, в тому числі і перед Відповідачем-2/Орендодавцем шляхом оплати чи заліком зустрічних грошових вимог.

Згідно Акту наданих послуг № 349 від 30.04.2020 р. з орендною ставкою 425, 00 грн. за 1 вагон за 1 добу, станом на 01.04.2020 р. в оренді перебувало 114 вагонів.

При перерахунку гарантійного платежу з 01.04.2020 Відповідач-2/Орендодавець мав право утримувати 1 501 950, 00 грн. (нова ставка 425 грн. Х 31 доба Х 114 вагон).

Тобто, різниця 1 245 250, 00 грн. (2747200,00 грн. - 1 501 950, 00 грн.) мала б бути повернута Відповідачу-1/Орендарю.

Згідно Акту наданих послуг № 349 від 30.04.2020 р. з орендною ставкою 425, 00 грн. за 1 вагон за 1 добу, станом на 21.04.2020 р. в оренді перебувало 84 вагонів.

За 84 вагони розмір гарантійного платежу становить 1 106 700, 00 грн. (ставка 425 грн. Х 31 доба Х 84 вагон).

Станом, на заявлену Відповідачем-2/Орендодавцем дату дострокового розірвання Договору 01.05.2020 р. в оренді було лише 85 вагонів з орендною ставкою 425,00 грн. за 1 вагон за 1 добу. Це підтверджено Актом наданих послуг № 408 від 31.05.2020 р. Тобто станом на 01.05.2020 р. могли ще бути підстави утримувати 1 119 875, 00 грн гарантійного платежу (нова ставка 425 грн. Х 31 доба Х 85 вагон).

В той час, як 1 627 325, 00 грн. (2747200,00 грн. - 1 119 875, 00 грн.) вже мали б бути повернуті Відповідачу-1/Орендарю.

Таким чином, внаслідок взяття Відповідачем-1/Орендарем зобов`язань за п. 2 Додаткової угоди № 12 від 28.02.2020 р. було суттєво збільшено розмір гарантійного платежу (заставних зобов`язань), що не повертався Відповідачу-1/Орендарю.

Тобто Відповідачем-1/Орендарем взято додаткові зобов`язань без відповідних майнових дій зі сторони Відповідача-2/Орендодавця, а також це збільшило розмір гарантійного платежу (розмір заставних зобов`язань) Відповідача-1/Орендаря.

Також, взяті Відповідачем-1/Орендарем на себе додаткові зобов`язання зумовили неможливість повного чи часткового виконання грошових зобов`язань (з оплати орендної плати) перед кредитором - Відповідачем-2/Орендодавцем, оскільки грошові кошти повернуті не були.

Тобто такий правочин є недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 42 КУзПБ, а саме боржник взяв на себе зобов`язання собі у збиток, внаслідок чого він став виконання його грошових зобов`язань перед кредитором стало повністю або частково стало неможливим; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Також такий правочин є недійсним з підстав передбачених ч. 2 ст. 42 КУзПБ, а саме боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони.

Крім того, якщо Відповідач-2/Орендодавець стверджує, що умови Договору про «гарантійний платіж» є домовленістю про забезпечення виконання зобов`язань, то є очевидним, що задоволення порушеного зобов`язання (виконання боржником свого обов`язку), повинно здійснюватися за в першу чергу за рахунок такого забезпечення. В той же час, вчиненням Відповідач-2/Орендодавець вчиняючи свою Заяву від 21.04.2020 р. № 2/21042020 про дострокове розірвання договору оренди вагонів, не здійснив задоволення порушених грошових зобов`язань за рахунок утримуваних коштів гарантійного платежу.

Не здійснивши цього, Відповідач-2/Орендодавець на підставі Заяви від 21.04.2020 р. № 2/21042020 про дострокове розірвання договору оренди вагонів,фактично безоплатно отримав грошові кошти, тобто відбулось безоплатне відчуження майна Відповідача-1/Орендаря.

Також такий правочин є недійсним з підстав передбачених ч. 2 ст. 42 КУзПБ,боржник безоплатно здійснив відчуження майна.

Крім того, згідно з рішенням Господарського суду Запорізької області по справі № 908/1957/21(910/4781/21) встановлено обставину, що станом на 15.04.2020 р. у Відповідача-2/Орендодавця взагалі відпали підстави утримувати 698 849,12 грн. гарантійного платежу і він мав їх повернути Відповідачу-1/Орендарю. Тобто, після 15.04.2020 р. правових підстав для утримання (збереження) Відповідачем-2/Орендодавцем 698 849,12 грн. гарантійного платежу.

Таким чином, Відповідач-2/Орендодавець безпідставно заявив про неповернення Відповідачу-1/Орендарю значної частини коштів гарантійного платежу і їх відчуження на користь Відповідача-2/Орендодавеця.

Також установлено, що Відповідачем-2/Орендодавцем порушено порядок одностороннього дострокового розірвання Договору, внаслідок чого правомірне та оплатне користування залізничними вагонами продовжилося і після 01.05.2020 р.

Якщо оренда (і відповідно Договір) не припинився, то взагалі заявлення Відповідачем-2/Орендодавцем про втрату Відповідачем-1/Орендарем права на повернення грошових коштів гарантійного платежу, є неможливим оскільки воно пов`язано з фактом припинення (розірвання) Договору, якого 01.05.2020 р. не відбулося.

Тобто, в разі, коли Договір не був розірваний 01.05.2020 р., то у Відповідача-1/Орендаря, мав право на повернення коштів гарантійного платежу і мав право вимагати їх повернення (мав власну майнову вимогу). Якщо в наслідок, дій або бездіяльності Відповідача-1/Орендаря він відмовився або втратив право вимагати повернення коштів гарантійного платежу (або їх частини), то його такі дії є правочином за яким відбулась «відмова від власних майнових вимог» та «безоплатне відчуження майна». Тобто наявні підстави визнання правочину недійсними передбачені ч. 2 ст. 42 КУзПБ.

Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Для оцінки справедливості задоволення чи не задоволення інтересів кредиторів, дотримання балансу інтересів та чи не будуть порушені законні інтереси і права, та для встановлення достатньої сумнівності правочину, суд також бажає заначити наступне.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Також засадами цивільного законодавства є справедливість і розумність (пункт 6 ст. 3 ЦК України).

Крім того, будь яке зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст. 509 ЦК України).

Згідно із частинами 2 та 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 212 ЦК України 1. Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). 4. Якщо настанню обставини недобросовісно сприяла сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що не настала.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.»

Відповідно до ч.2 та ч. 3 ст. 224 ГК України 2. Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. 3. Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

Відповідач-1/Орендар листом від 30.03.2020 р. вих. № 189 «Пропозиція про зміну договору» повідомив Відповідача-2/Орендодавця про істотну зміну обставин, якими сторони керувались при укладені договору, загрози неможливості виконання зобов`язань Відповідача-1/Орендаря, та пропонував змінити умови Договору для подальшої можливості виконання умов Договору.

На вказану пропозицію Відповідач-2/Орендодавець відповіді взагалі не надав.

Таким чином, Відповідач-1, потрапивши в ситуації істотної зміни обставин укладення та виконання договору, що зробило його збитковим та неможливим для виконання, добросовісно та своєчасно вжив заходів для збереження договору та договірних відносин, недопущення його невиконання. Для цього Відповідач-1/Орендарзвертався до Відповідача-2/Орендодавця з пропозиціями змінити договір та його ціну. Однак, Відповідача-22/Орендодавцязгоди не надав, хоча Відповідач-1/Орендар повідомив його про загрози щодо подальшого виконання і збереження Договору.

В частині можливості відшкодування збитків, то слід було врахувати приписи ч.2 та ч. 3 ст. 224 ГК України відповідно яких сторона, яку повідомлено про загрози невиконання зобов`язань, має вжити активних дій для недопущення збитків чи їх зменшення. Тому визнання правочинів недійсним не може нашкодити правомірним правам та інтересам Відповідача-2 щодо збитків.

Також, визнання правочинів недійсним не може нашкодити правомірним правам та інтересам Відповідача-2 в частині виконання грошових зобов`язань. Грошовим зобов`язанням боржника є лише та грошова сума, яка підлягає сплаті кредиторові за виконані роботи, надані послуги, продані товари тощо. Так, в договорі оренди грошовим зобов`язанням є сплата орендної плати.

Таке зобов`язання в цивільних відносинах іменується основною вимогою, ст. 266 ЦК України, основною сумою боргу, ч. 3 ст. 534 ЦК України, або основним зобов`язанням, ч. 6 ст. 261, ст. 548 ЦК України. Забезпечення виконання зобов`язань не є основним зобов`язанням, а лише додатковим, що забезпечує основне.

Процедура банкрутства щодо боржника переслідує публічний та приватний інтерес. Захист приватного інтересу, в свою чергу, полягає в максимальному задоволенні вимог кредиторів, відновленні платоспроможності боржника або його ліквідації та продажу його майна у ліквідаційній процедурі з метою погашення вимог кредиторів. Отже, однією з основних функцій господарського суду під час провадження у справі про банкрутство є дотримання балансу захисту публічного та приватного інтересів.

Крім того, провадження у справах про банкрутство характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного.

З огляду на положення процесуального закону, у справах позовного провадження господарський суд, здійснюючи правосуддя, обмежений принципами диспозитивності та змагальності сторін, а у справах про банкрутство невід`ємною складовою провадження є судовий контроль.

Головна мета цього відвернення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника і відкриття на підставі такої заборгованості провадження у справі про банкрутство. Наведене порушує права кредиторів з обґрунтованими грошовими вимогами, а також права боржника у справі про банкрутство.

Норми застосування особливих способів захисту суб`єктів, процедури, учасників, стадій та інших елементів у справах про банкрутство, котрі відрізняють ці провадження від позовних, закріплені у ст. 42 КУзПБ, яка є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання цих відносин. Ця стаття визначає спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Вона спрямована на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення їх грошових вимог за рахунок майна боржника. Правочини боржника, які зменшують його активи, підлягають оцінці на предмет наявності в діях боржника ознак приховування/виведення майна. Такі дії, як правило, спрямовані на шкоду правам та інтересам кредиторів, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.

Щодо заяв та аргументів сторін про наявність чи відсутності ознак фіктивності правочинів чи інших ознак фраудаторних правочинів, то суд зазначає наступне.

Стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі Закон про банкрутство) та/чи стаття 42 КУзПБ регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період до порушення справи про банкрутство або після порушення справи про банкрутство. Зазначені статті визначають спеціальні підстави оспорювання майнових дій та правочинів боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину- правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Про те, суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Таки чином, при розгляді цієї заяви кредитора/Позивача суд може вирішити питання про недійсність правочину виключно зі спеціальних підстав передбачених ст. 20 Закону про банкрутство та/чи ст. 42 КУзПБ.

Для визнання правочинів недійсними з інших підстав кредитор/Позивач має можливість звернутись з окремим позовом (позовами).

Крім того, представником Позивача 04.08.2022 р. у судовому засіданні було подано письмове клопотання про залишення частини вимог заяви Позивача про визнання частини правочину недійсним, без розгляду. А саме: Позивач просить залишити без розгляду пункт 7 заяви щодо вимоги про застосування правових наслідки недійсності правочину (договору, господарського зобов`язання), а саме стягнути з Відповідача-2 на користь Відповідача-1 грошові кошти в розмірі 2 247 200, 00 грн. (два мільйони двісті сорок сім тисяч двісті гривень 00 копійок).

Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає без розгляду позов (позовну вимогу) якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 13 ГПК України).

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 73ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Норми застосування особливих способів захисту суб`єктів, процедури, учасників, стадій та інших елементів у справах про банкрутство, котрі відрізняють ці провадження від позовних, закріплені у ст. 42 КУзПБ, яка є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання цих відносин. Ця стаття визначає спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Вона спрямована на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення їх грошових вимог за рахунок майна боржника. Правочини боржника, які зменшують його активи, підлягають оцінці на предмет наявності в діях боржника ознак приховування/виведення майна. Такі дії, як правило, спрямовані на шкоду правам та інтересам кредиторів, оскільки позбавляють їх можливості задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника.

У зв`язку з викладеним, заява кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль підлягає задоволенню частково.

Крім того, судом установлено, що в судовому засіданні 06.09.2022 було помилково оголошено, що клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без руху (вх.№5216/08-08/22 від 05.04.22) з урахуванням уточнень (вх.№5234/08-08/22 від 07.04.22) залишити без задоволення, тоді як це питання вже було вирішено судом в ухвалі від 04.08.2022. Відповідно до ст. 243 ГПК України, суд вважає за можливе виправити описку у скороченому судовому рішенні та виключити п.3.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідачів. Враховуючи те, що позивачем було сплачено судовий збір в більшому розмірі ніж встановлено законом, суд вважає за необхідне повернути позивачу з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 46, 74, 80, 126, 129, 235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Виправити описку у скороченому судовому рішенні від 06.09.2022, а саме: виключити пункт 3.

2. Клопотання позивача про залишення частини вимог заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль про визнання частини правочину недійсними задовольнити.

3. Пункт 7 про застосування наслідків недійсності правочину, а саме: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, (01024, м. Київ, вул. В. Васильківська/Басейна, 1-3/2 ЛІТ. А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А) грошові кошти у розмірі 2 247 200,00 грн залишити без розгляду.

4. Заяву кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль задовольнити частково.

5. Визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 5.6. Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТАС-ЛОГІСТІК () та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТРАНСПОРТНО- ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО ВЕРТИКАЛЬ ().

6. Визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 3 Додаткової угоди № 8 від 22 липня 2019 р. до Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТАС-ЛОГІСТІК () та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТРАНСПОРТНО-ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ

ПІДПРИЄМСТВО ВЕРТИКАЛЬ ().

7. Визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 2 Додаткової угоди № 10 від 29 листопада 2019 р. до Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТАС-ЛОГІСТІК () та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТРАНСПОРТНО-ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО ВЕРТИКАЛЬ ().

8. Визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 2 Додаткової угоди № 12 від 28 лютого 2020 р. до Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТАС-ЛОГІСТІК () та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТРАНСПОРТНО-ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ

ПІДПРИЄМСТВО ВЕРТИКАЛЬ ().

9. Визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТАС-ЛОГІСТІК () від 21.04.2020 р. вих. № 2/21042020 про розірвання Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТАС-ЛОГІСТІК () та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ТРАНСПОРТНО-ЕКСПЕДИТОРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО ВЕРТИКАЛЬ () та втрату права на повернення коштів гарантійного платежу.

10. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С) 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору.

11. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, (01024, м. Київ, вул. В. Васильківська/Басейна, 1-3/2 ЛІТ. А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С) 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору.

12. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С) з Державного бюджету України 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору, як внесений у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

13. Видати накази.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ГПК України Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Кодексом України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано-27.09.22.

Суддя О.О. Юлдашев