ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022м. ДніпроСправа № 904/1428/22

За позовом Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс", м. Дніпро

до Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр держпраці", м. Дніпро

про стягнення заборгованості в сумі 21 384 грн 00 коп. за договором від 16.08.2021 № 462

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне багатопрофільне підприємство "Енерго-Імпекс" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою від 07.06.2022 № 202, в якій просить стягнути з Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр держпраці" заборгованість в сумі 21 384 грн. 00 коп., з яких: 15 840 грн 00 коп. - сума передоплати, відповідно до умов договору від 16.08.2021 № 462; 5 544 грн 00 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами, нараховані позивачем на підставі ч. 1 ст. 536 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору в частині виконання оплачених позивачем робіт.

Ухвалою господарського суду від 13.06.2022 позовну заяву залишено без руху та запропоновано Приватному багатопрофільному підприємству "Енерго-Імпекс" протягом семи днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви, а саме надати до суду: докази на підтвердження направлення на адресу відповідача листа-вимоги від 27.04.2022 № 143, листа-пропозиції від 10.05.2022; належним чином засвідчену копію рахунку № 462 від 16.08.2021; докази на підтвердження повноважень директора ПБП "Енерго-Імпекс" Москаленко С.Я.; докази направлення заяви про усунення недоліків з додатками на адресу відповідача.

17.06.2022 позивачем до суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви від 15.06.2022 № 215.

Ухвалою господарського суду від 22.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

06.07.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву від 06.07.2022 № 552-ЕТЦ, в якому просив суд відхилити заявлені позовні вимоги. В обґрунтування заперечень зазначив, що початок виконання зобов`язання відповідачем за договором та відповідно початок відрахування терміну виконання зобов`язання безпосередньо залежить від виконання позивачем своїх обов`язків по наданню документів, аналіз яких і є частиною проведення експертизи. Відповідно статті 612 ЦК України «прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора». Відповідач стверджує, що в порушення п. 5.1.1. договору позивач не надав повний комплект документів, у зв`язку із чим термін виконання робіт, передбачений п. 3.1. договору не настав. Вважає, що наразі договір №462 від 16.08.2021 є діючим згідно п. 10.1 договору та роботи можуть бути виконані відповідачем у визначений договором строк, а саме 30 робочих днів з моменту надання позивачем повного комплекту документів. Зазначає, що оскільки відсутні підстави для притягнення відповідача до будь якої відповідальності за порушення строків виконання зобов`язань за договором, відповідно немає законних підстав для задоволення вимог позивача про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами у загальній сумі 5 544 грн.

19.07.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив від 19.07.2022 № 243, в якій на спростування заперечень відповідача зазначив, що сплачена позивачем 100% передплата за послуги відповідно до умов договору є авансом. При цьому у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Неповернення відповідачем авансу на вимогу позивача дало змогу застосувати по відношенню до нього ч. 3 ст. 693 ЦК України (на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця). Крім того, позивач стверджує, що з часу отримання передплати відповідач жодного разу не звернувся до позивача із уточненнями щодо неповного комплекту документів. Вважає, що з огляду на умови п. 10.1. договору спірний договір припинив свою дію 31.12.2021, у зв`язку із чим відповідач помилково вважає, що договір продовжує діяти до моменту повного виконання зобов`язань сторонами. Підтвердив, що у листі-вимозі від 27.04.2022 № 143 позивач помилково зазначив, що послуги були отримані від відповідача за іншим договором, оскільки послуги отримані позивачем від іншої організації. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

22.07.2022 відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив від 22.07.2022 № 612-ЕТЦ, в яких зазначив, що у відповіді на відзив позивач не надав доказів належного виконання п. 5.1.1. договору і до сьогоднішнього дня не виконав умови цього пункту договору. Отже, на даний момент відсутні будь які підстави вважати, що відповідач порушив договірні зобов`язання. При цьому, відповідач вважає, що витребування документів у позивача не є правом чи обов`язком відповідача, як виконавця за договором.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Також судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

16.08.2021 між Приватним багатопрофільним підприємством "Енерго-Імпекс" (замовник) та Державним підприємством "Придніпровський експертно-технічний центр держпраці" (виконавець) укладено договір № 462 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконання робіт підвищеної небезпеки, а саме: роботи в охоронних зонах діючих магістральних трубопроводів та ліній електропередачі. (код послуги 71.20 згідно ДК 016-2010).

Згідно з п. 2.1. договору ціна договору у відповідності до протоколу узгодження договірної ціни (додаток 1) складає: без ПДВ 13 200,00 грн, ПДВ 20% - 2 640,00 грн, усього (із ПДВ) 15 840,00 грн.

У п. 2.2. договору сторони погодили, що оплата заданим договором проводиться зі 100% передоплатою на поточний рахунок виконавця.

Відповідно до п. 3.1. договору виконавець зобов`язується виконати роботи та видати експертний висновок щодо відповідності нормативним актам з охорони праці у термін 30 робочих днів з моменту надходження від замовника на рахунок виконавця оплати у відповідності з розділом 2 цього договору та виконання п. 5.1.1. договору.

Після завершення робіт виконавець надає замовнику акт здавання-прийняття виконаних робіт в двох екземплярах (п. 4.1. договору).

Пунктом 5.1. договору передбачені обов`язки замовника, а саме: забезпечити виконавця повним комплектом документації згідно виданого переліку (пп.5.1.1.); оплатити роботи у відповідності з п. п. 2.1., 2.2. договору (пп. 5.1.2.); підготувати обладнання до проведення робіт за договором (пп. 5.1.3.); забезпечити супровід представників виконавця при переміщенні по території замовника та виконанні робіт (пп. 5.1.5.); до початку робіт провести представникам виконавця інструктаж з питань охорони праці у відповідності до Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, затвердженого наказом Держнаглялохоронпраиі України №15 від 26.01.2005 з змінами та доповненнями (пп. 5.1.6.); прийняти виконані роботи згідно з розділом 4 договору (пп. 5.1.7.)

За умовами п. 5.2. договору виконавець зобов`язаний: забезпечити виконання робіт у термін 30 робочих днів після виконання замовником у повному обсязі п. 5.1.1 та п. 5.1.2. даного договору (пп. 5.2.1.); виконати роботи у відповідності до вимог нормативно-правових актів з охорони праці (пп. 5.2.2.); здати роботи замовнику відповідно до розділу 4 договору (пп. 5.2.4.).

Відповідно до п. 10.1. договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2021, але не раніше ніж до повного виконання зобов`язань за договором.

На виконання умов договору відповідач виставив позивачу рахунок на передплату послуг за договором від 16.08.2021 № 462 на суму 15 840 грн. 00 коп. (а.с. 41).

Позивач перерахував відповідачу передплату у сумі 15 840 грн. 00 коп., на підтвердження чого надав копію платіжного доручення від 19.08.2021 № 1304 із призначенням платежу: «Сплата за роботи в охорон.зон.діючих маг.трубопр. зг.рах.№ 462 від 16.08.2021 та дог.№ 462 від 16.08.2021» (а.с. 16).

Позивач стверджує, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, сплачені послуги на суму 15 840 грн. 00 коп. позивачу не надав, а також не звертався до позивача з приводу неналежного виконання останнім вимог п.п. 5.1.1. договору.

28.04.2022 позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу від 27.04.2022 № 143, в якому вимагав повернути суму передплати у розмірі 15 840 грн 00 коп. протягом 3-х робочих днів з моменту отримання даного листа (а.с. 18-19, 30).

Позивач зазначає, що відповіді на вказаний лист від відповідача не отримував.

До відзиву на позовну заяву відповідачем наданий лист від 10.06.2022 № 464-ЕТЦ, складений у відповідь на вищевказаний лист-вимогу позивача, в якому відповідач зазначив, що спірний договір є діючим та задля належного виконання відповідачем визначеним договором робіт позивачу необхідно виконати умови пп. 5.1.1. договору та надати повний комплект документації (а.с. 58).

Господарський суд зазначає. що доказів направлення листа від 10.06.2022 № 464-ЕТЦ на адресу позивача матеріали справи не містять.

Позивач стверджує, що 11.05.2022 звертався до відповідача також із листом-пропозицією від 10.05.2022, в якому пропонував реструктуризацію заборгованості за умови надання відповідачем гарантійного листа (а.с. 20-21, 29).

Відповіді відповідача на вказане звернення позивача сторонами до матеріалів справи не надано; отримання листа від 10.05.2022 заперечується відповідачем.

Як зазначає позивач, грошові кошти в сумі 15 840 грн 00 коп. відповідачем не повернуті, що стало підставою для нарахування позивачем відсотків за користування чужими грошовими коштами, відповідно до ст. 536 ЦК України, в сумі 5 544 грн 00 коп. за період з 30.04.2022 по 07.06.2022, а також підставою для звернення із даним позовом до суду за захистом своїх прав.

На час розгляду справи доказів погашення заборгованості відповідача перед позивачем або надання відповідачем обумовлених договором послуг на суму 15 840 грн 00 коп. матеріали справи не містять.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору від 16.08.2021 № 462, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, строк дії договору скінчився 31.12.2021 та сторонами не продовжувався.

Як вже зазначалося, за умовами п. 10.1 договору він діє до повного виконання зобов`язань за ним.

Оскільки матеріали справи не місять належних доказів надання відповідачем визначених договором послуг позивачу, а звернення останнього про повернення суми передплати у розмірі 15 840 грн 00 коп. залишене відповідачем без задоволення, суд вважає законною та обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у вказаному розмірі в примусовому порядку.

Посилання відповідача на невиконання позивачем умов пп. 5.1.1. п. 5.1. договору судом до уваги не приймаються, оскільки відповідачем в обґрунтування своїх заперечень та тверджень не надано належних доказів на підтвердження наступних обставин:

- який комплект документів повинен був передати позивач на виконання умов пп. 5.1.1. договору;

- який комплект документів фактично переданий позивачем відповідачу для надання обумовлених договором послуг;

- які документи, відповідно до вимог договору, не були передані позивачем відповідачу та яким чином відповідачем, після встановлення цього факту, повідомлено позивача про неповний комплект документів тощо.

За таких обставин, заперечення відповідача позбавлені фактичного та правового обґрунтування, є такими, що не відповідають матеріалам справи, у зв`язку з ненаданням доказів в підтвердження таких заперечень, що порушує умови ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, відповідачем не доведено належними доказами прострочення кредитора, яке, відповідно до норм ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України, виключає прострочення боржника.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами, відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, в сумі 5 544 грн 00 коп. за період з 30.04.2022 по 07.06.2022, господарський суд зазначає таке.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позивач посилається на ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, за змістом якої на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

При цьому, позивач вважає, що, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України, у зв`язку із чим розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами ним виконаний з урахуванням облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування процентів з 30.04.2022 по 07.06.2022. Початок періоду нарахування процентів позивачем визначено за дати листа-вимоги від 27.04.2022, плюс три дні на виконання заявлених вимог.

Відповідно до ч. 10 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Господарський суд зазначає, що закон, зокрема положення ст.. 536, ч. 3 ст. 693, ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

Отже передбачені ст. 536 та ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

З огляду на різну правову природу проценти, передбачені ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.12.2021 у справі №910/14180/18.

Таким чином, нарахування позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. ст. 536, 693 Цивільного кодексу України після пред`явлення відповідачу вимоги про повернення коштів передплати, є неправомірним. Вимоги про стягнення з відповідача відсотків річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем не заявлялися.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені договором, майново-господарські зобов`язання перед позивачем з надання обумовлених договором послуг, оплачених позивачем, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 15 840 грн 00 коп. передплати є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 252, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр держпраці" (49107, м. Дніпро, вул. Казакова, буд. 1Д, ) на користь Приватного багатопрофільного підприємства "Енерго-Імпекс" (49127, м. Дніпро, вул. 20 років Перемоги, буд. 30Д, ) 15 840 грн. 00 коп. (п`ятнадцять тисяч вісімсот сорок грн. 00 коп.) попередньої оплати, 1 837 грн. 78 коп. (одну тисячу вісімсот тридцять сім грн 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 26.09.2022

Суддя І.А. Рудь