СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Харків Справа № 922/4435/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Дзюби А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" (вх.№355 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.01.2022 у справі №922/4435/21, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Калініченко Н.В., повне рішення складено 10.01.2022

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС", місто Київ,

до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант", місто Харків,

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.01.2022 у справі №922/4435/21 позов задоволено повністю, стягнуто з Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" грошові кошти у сумі 9229,24 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2270,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Харківської області від 10.01.2022 у справі №922/4435/21 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант", повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 29.03.2022 об 11:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №104.

Судова колегія зазначає про те, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжений Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14.03.2022.

За таких обставин, судове засідання, призначене на 29.03.2022, не відбулось.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2022, у зв`язку із відпусткою судді Білоусової Я.О. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.06.2022, із посиланням на вищевказані обставини, а також на перебування Харківської міської територіальної громади в районі проведення воєнних (бойових) дій згідно із відповідним Переліком територіальних громад, затвердженим Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України було повідомлено учасників справи, що дата наступного відкритого судового засідання з розгляду справи буде визначена після усунення обставин, що становлять загрозу та небезпеку для життя і здоров`я учасників судового процесу.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2022, зокрема, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги АТ "СК "Мега-Гарант" на рішення Господарського суду Харківської області від 10.01.2022 у справі №922/4435/21 відбудеться 13 вересня 2022 року о 10:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 132; доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.

З огляду на обставини, пов`язані з військовою агресією Російської Федерації, у тому числі введенням воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 і від 17.05.2022 № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", справа розглядається у розумний строк.

У судове засідання Східного апеляційного господарського суду 13.09.2022 представники учасників справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення позивачу, а також довідкою про доставку електронного листа, сформованого в програмі Діловодство спеціалізованого суду, з якої вбачається, що ухвала Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2022 доставлена до електронного кабінету представника апелянта адвоката Дайнеко Катерини Костянтинівни. Крім того, поштові відправлення, а саме ухвала суду апеляційної інстанції від 27.07.2022, були надіслані на офіційну адресу місцезнаходження відповідача та його представника адвоката Дайнеко К.К., проте ухвали не були вручені адресатам під час доставки з підстав: "адресат відсутній за вказаною адресою", що підтверджується відомостями щодо поштових відправлень з офіційного сайту АТ "Укрпошти" (трек номер 334, 326).

Згідно з пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частини сьомої статті 242 ГПК України, якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 02.11.2020 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АРКС" (попередня назва - СК "АХА Страхування", страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 136634а0с (далі договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом марки Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номер кузова (шасі) НОМЕР_3 , рік випуску 2017 (п. 4, 5 договору) (а.с.15-22).

Строк дії договору з 03 листопада 2020 року до 02 листопада 2021 року (п.18 договору).

За умовами цього договору страховик взяв на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певний подій за страховими ризиками, що наведені у пункту 24.2 договору, які носять ознаки ймовірності та випадковості, а також зобов`язався компенсувати понесені страхувальником додаткові витрати згідно з пунктами 33.1 та 33.2 договору в результаті настання страхового випадку (п. 24.1 договору).

За умовами пункту 24.2 договору до страхових ризиків відносяться, зокрема, збитки внаслідок ДТП - будь-яке пошкодження або знищення ТЗ, його окремих складових частин чи додаткового обладнання та/або комплектуючих елементів ТЗ внаслідок ДТП.

Відповідно до пункту 25.1 договору страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки йому стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування; при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та в строк згідно з розділом 28 договору.

Згідно з пунктом 25.3.10 страховик має право після виплати страхового відшкодування пред`явити право вимоги відшкодування збитків до осіб, що винні в настанні страхового випадку та/або відповідальні за збитки (право регресу).

Страхувальник має право у разі настання страхового випадку одержати від страховика страхове відшкодування згідно з умовами договору (п. 25.4.1 договору).

Розділом 28 договору встановлено порядок визначення розміру збитку та умови виплати страхового відшкодування.

Страхове відшкодування виплачується страховиком згідно з договором на підставі заяви про подію та виплату і страхового акту, який складається страховиком (п. 28.1 договору).

При пошкодженні транспортного засобу внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складання кошторису вартості відновлення транспортного засобу (кошторису збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, а також вартість матеріалів та ремонтних робіт. Кошторис збитків складається страховиком, виходячи з відновлення пошкодженого транспортного засобу на базі СТО з урахуванням рахунків з СТО (згідно з умовами пункту 28.13 договору) (п. 28.12 договору).

При пошкодженні транспортного засобу розмір страхового відшкодування дорівнює розміру збитків, визначених в кошторисі збитків, за вирахуванням встановленої у розділі 10 договору франшизи по відповідному ризику (п. 28.13 договору).

Відповідно до пункту 28.17 договору при пошкодженні транспортного засобу страхове відшкодування сплачується страхувальнику шляхом перерахування на рахунок СТО, обраної відповідно до пункту 28.13 договору, згідно з належним чином оформленими документами, у тому числі наданими відповідними підприємствами, про витрати на компенсацію скоєних збитків (наряд-замовлення, рахунок, акт виконаних робіт та/або документами, визначеними пунктом 27.2 договору, тощо), якщо інше не погоджено між страховиком та вигодонабувачем. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запчастин та матеріалів, використаних під час ремонту. При цьому вибір СТО страхувальник зобов`язаний погоджувати зі страховиком (з урахуванням умов пункту 28.13 договору).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником автомобілю Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2017, є ОСОБА_2 (а.с.9).

12 березня 2021 року у місті Київ по вулиці Раїси Окіпної, будинок 9, відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій автомобіль Peugeot 207, державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_3 , не обравши безпечної швидкості руху, не дотримавшись дистанції, скоїв зіткнення з автомобілем Ravon R2, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Вказані обставини підтверджуються постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 23.04.2021 у справі № 755/5076/21, якою водія ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 14).

З огляду на те, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди були завдані механічні пошкодження транспортному засобу, застрахованому в АТ "СК "АРКС" згідно договору добровільного страхування наземного транспорту від 02.11.2020 №136634а0с, 12.03.2021 ОСОБА_1 (страхувальник) звернувся до позивача із заявою про подію та виплату за договором добровільного страхування транспортного засобу (справа № 1.003.21.0005610) (а.с. 8).

Згідно акту огляду транспортного засобу по справі №1.003.21.0005610, складеного працівником АТ "СК "АРКС", автомобілю Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано таких механічних пошкоджень: 1)бампер задній, 2) підсилювач бампера заднього, 3) боковина задня ліва (а.с.23-25).

Згідно виставленого рахунку на оплату від 31.03.2021 №1102 ТОВ "Автоберег" загальна вартість товарів та послуг склала 7649,64 грн, а саме: товарів на суму 3304,80 грн (накладка бампера заднього 1980,00 грн, підсилювач бампера заднього 1098,00 грн, кліп бризковика 226,80 грн) та послуг на суму 4344,84 грн (бампер задній зняття установка 367,20 грн, бампер задній розбирання збирання 367,20 грн, бампер задній фарбування 1101,60 грн, підсилювач бампера заднього заміна 183,60грн, мийка безконтактна 165,24 грн, витратні матеріали 2160,00 грн) (а.с.26).

Згідно виставленого рахунку на оплату від 06.04.2021 № 1253 ТОВ "Автоберег" вартість послуг склала 417960 грн, а саме: крило заднє ліве (боковина) розбирання збирання 550,80 грн, крило заднє ліве виготовлення 367,20 грн, крило заднє ліве фарбування 1101,60 грн, витратні матеріали 2160,00 грн (а.с.27).

01.04.2021 АТ "СК "АРКС" складено страховий акт № ARX2750613, відповідно до якого випадок визнано страховою подією та розмір страхового відшкодування складає 7649,64 грн. Додатком до цього акту є здійснений позивачем розрахунок страхового відшкодування, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту становить 7649,64 грн на підставі рахунку №1102 від 31.03.2021 ТОВ "Автоберег" (а.с. 28, 32).

12.04.2021 АТ "СК "АРКС" складено страховий акт № ARX2756517, відповідно до якого випадок визнано страховою подією та розмір страхового відшкодування складає 4179,60грн. Додатком до цього акту є здійснений позивачем розрахунок страхового відшкодування, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту становить 11829,24 грн на підставі рахунків ТОВ "Автоберег" №1102 від 31.03.2021 та №1253 від 06.04.2021, страхове відшкодування складає 4179,60 грн (11829,24 7649,64) (а.с. 30, 33).

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" на виконання своїх зобов`язань за договором добровільного страхування наземного транспорту від 02.11.2020 №136634а0с здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 11829,24 грн на рахунок ТОВ "Автоберег", що підтверджується платіжними дорученнями від 02.04.2021 № 767073 на суму 7649,64 грн, 13.04.2021 №770123 на суму 4179,60 грн (а.с. 34-35).

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу Peugeot 207, реєстраційний номер НОМЕР_4 , застрахована АТ "СК "Мега-Гарант" згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР 203051567, діючого станом на 12.03.2021, за умовами якого франшиза 2600,00 грн, ліміт відповідальності за шкоду майну становить 130000,00 грн (а.с. 37).

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із вимогою про виплату страхового відшкодування від 04.06.2021 вих. № 0005610/ІНС.ЛОУ, в якій просив сплатити на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" суму боргу у розмірі 11829,24 грн (а.с. 36).

У листопаді 2021 року позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про стягнення грошових коштів у розмірі 9229,24 грн, посилаючись на те, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачеві в повному обсязі шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП (а.с. 1-2).

10.01.2022 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позову (а.с. 65-70).

Вказане рішення суду першої інстанції з посиланням на приписи статей 1187, 1188 Цивільного кодексу України, статті 27 Закону України "Про страхування", статей 22, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", мотивоване тим, що до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, в межах фактичних затрат перейшло право вимоги, яке страхувальник (потерпілий) мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток. За таких обставин, враховуючи розмір права вимоги, яке перейшло до позивача (11829,24 грн), зважаючи на визначені полісом серії ЕР № 203051567 (діючий поліс на 12 березня 2021 року) розміри лімітів відповідальності (130 000,00 грн. та франшизи - 2 600,00 грн.), суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу суму цього страхового відшкодування у розмірі 9229,24 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що АТ "СК "Мега-Гарант" у відповідності до вимог статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" звернулось до суб`єкта оціночної діяльності з метою проведення оцінки матеріального збитку власника транспортного засобу Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП, за результатами якої вартість цього збитку становить 5730,36 грн; АТ "СК "Мега-Гарант" в порядку статті 29, пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснено розрахунок розміру страхового відшкодування, який складає 2175,30 грн (5730,36 грн (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу) 2600,00 (франшиза) 955,06 грн (сума ПДВ 20%)); факт виплати страхового відшкодування на рахунок потерпілого підтверджується платіжним дорученням від 10.06.2021 № 2453.

Відтак, за твердженням апелянта, АТ "СК "Мега-Гарант" в повному обсязі та в передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку виконало своє зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування, отже деліктне зобов`язання, яке виникло внаслідок ДТП, припинено шляхом його належного виконання; повторне стягнення з відповідача суми страхового відшкодування за одним й тим самим фактом є незаконним. З цих підстав, на думку скаржника, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволені позову.

Відповідно до вимог частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача суми страхового відшкодування, яка була виплачена позивачем відповідно до умов договору добровільного майнового страхування на користь потерпілої особи.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (пункт 2.1 статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст. 9, 22 - 31, 35, 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.

Враховуючи викладене, внаслідок виплати страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому) до такого страховика у відповідності до приписів статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17, перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/171/17 висловлено правову позицію, відповідно до якої згідно зі статтею 993 Цивільного кодексу України, статтею 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові від 02.04.2018 у справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Місцевим господарський судом правильно встановлено, що у зв`язку із виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, та зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Peugeot 207, реєстраційний номер НОМЕР_4 , застрахована відповідачем згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР 203051567, то останній має відшкодовувати шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

АТ "СК "АРКС" реалізувало своє право кредитора шляхом пред`явлення вимоги до відповідача, оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") останнє надало згоду на прийняття обов`язку сторони боржника у деліктному зобов`язанні, якщо воно виникне.

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у пункті 22.1 якої визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При цьому, відповідно до вимог цього Закону страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу (пункт 32.7 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Підпунктом 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" встановлено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Водночас, спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлюють певні умови для визначення розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, а саме: відшкодовується оцінена шкода, розмір шкоди обмежується лімітом відповідальності, встановленим в полісі (пункт 22.1 статті 22 Закону); розмір шкоди обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29 Закону); розмір шкоди зменшується на суму франшизи, встановленої в полісі (статті 9, 12 Закону). Крім того, страховик або Моторно-транспортне страхову бюро України не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (пункти 32.4., 32.7. ст. 32 Закону).

Відтак, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акта виконаних робіт (наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 01.02.2018 у справі №910/22886/16).

При цьому, у постанові від 20.03.2018 у справі №911/482/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові від 03.07.2019 у справі №910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №922/4013/17.

Вищенаведене спростовує твердження апелянта, що у даному випадку для вирахування страхового відшкодування (збитків) слід брати до уваги тільки звіт суб`єкта оцінювання, складений згідно з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Судова колегія зазначає, що наявний в матеріалах справи акт огляду транспортного засобу по справі №1.003.21.0005610 від 16.03.2021, складений працівником АТ "СК "АРКС", містить дані про характер пошкоджень, заподіяних застрахованому позивачем транспортному засобу Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу у розумінні пункту 1.7 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"

Водночас, судом апеляційної інстанції досліджено та встановлено, що АТ "СК "АРКС" при розрахунку розміру страхового відшкодування вартість відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу у відповідності до умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 02.11.2020 № 136634а0с та вимог чинного законодавства визначено на підставі виставленого рахунку СТО, відповідно до якого вартість ремонту автомобіля Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 11829,24 грн (рахунки від 31.03.2021 №1102 та від 06.04.2021 №1253 ТОВ "Автоберег").

Відтак, доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що при визначенні розміру заподіяної шкоди, що підлягає виплаті відповідачем, як страховиком винної особи, у даному випадку слід виходити із даних щодо вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зазначених у документах станції технічного обслуговування (ТОВ "Автоберег").

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивачем було здійснено розрахунок страхового відшкодування на підставі відповідних документів станції технічного обслуговування, що виключає сумніви щодо невідповідності ремонтно-відновлювальних робіт характеру пошкоджень та їх вартості.

Оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення будь-яких доказів недостовірності або необ`єктивності інформації відповідних документів станції технічного обслуговування, складених ТОВ "Автоберег", відповідачем до матеріалів справи не було надано, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не приймається до уваги посилання відповідача на недостовірність вказаних документів та недоведеність вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Таким чином, позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у відповідності до положень пунктів 28.13, 28.17 договору добровільного страхування наземного транспорту від 02.11.2020 № 136634а0с шляхом перерахування на рахунок СТО - ТОВ "Автоберег" у розмірі 11829,24 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 02.04.2021 № 767073 на суму 7649,64 грн, 13.04.2021 №770123 на суму 4179,60 грн.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, в межах фактичних затрат перейшло право вимоги, яке страхувальник (потерпілий) мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Враховуючи наведені положення законодавства, зважаючи на встановлені у даній справі обставини та докази щодо сплати позивачем страхового відшкодування в розмірі 11829,24 грн, з урахуванням передбаченого полісом № ЕР 203051567 розміру франшизи (2600,00грн), колегія суддів вважає, правильним висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми виплаченого позивачем страхового відшкодування в розмірі 9229,24 грн.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на звіт про оцінку колісного транспортного засобу від 06.05.2021 №21/5/189/210329, яким визначено вартість матеріального збитку на момент події, заподіяного власнику транспортного засобу Ravon R2, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 5730,36 грн, на підтвердження розміру завданої шкоди, а також на платіжне доручення від 10.06.2021 №2453 на підтвердження виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи, що свідчить про виконання відповідачем обов`язку щодо виплати страхового відшкодування, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

За змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів (Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/24265/16 та від 24.12.2019 у справі №911/187/18).

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії" (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, п. 63) ЄСПЛ зауважив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

У рішенні у справі "Вержбицький проти Польщі" (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002, п. 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі "Домбо Бехер проти Нідерландів" (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, п. 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію - включаючи докази - з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище по відношенню до опонента.

Відтак, принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

На досягнення цієї мети спрямовані правила Господарського процесуального кодексу України, що регламентують позовне провадження, та відповідно до яких, зокрема, відповідач може подати відзив із запереченнями проти позову.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 6 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити, зокрема, заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. До відзиву додаються, зокрема, докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Згідно з частиною 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

У спрощеному позовному провадженні відповідно до статті 251 Господарського процесуального кодексу України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі; треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів з дня його отримання.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи.

Так, відповідно до частини 2, 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. (ч.ч. 4, 5 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.11.2021 прийнято позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/4435/21. Постановлено розгляд справи № 922/4435/21 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачеві, згідно зі статтею 251 Господарського процесуального кодексу України, строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвала Харківської області від 11.11.2021 була отримана представником відповідача - 15.11.2021 про, що свідчить долучене до матеріалів поштове повідомлення за трек - номером 677 (а.с. 45), а отже кінцевим строком для подання відповідачем відзиву на позовну заяву є 30.11.2021 включно.

При цьому, відповідачем поза межами встановленого строку було надіслано до суду першої інстанції відзив від 02.12.2021 вих. № 02-12/21, який ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.12.2021 повернуто заявнику для належного оформлення, оскільки поданий відповідачем відзив містив інші фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження, які не відносяться ні до предмета, ні до підстав даного позову, а тому був помилково поданий відповідачем саме в межах даної справи. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що строк для подання відзиву сплив, а тому подальше скерування заяви по суті справи повинно бути здійснено з урахуванням вимог статті 119 Господарського процесуального кодексу України (а.с. 47-56).

Оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом 10.01.2022, а отже справу розглянуто в межах встановленого статтею 248 ГПК України шістдесятиденного строку, проте відзив на позов від відповідача не надійшов та справу вирішено за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог частини 9 статті 165 ГПК України.

Отже відповідач у відповідності до приписів ст.ст. 120, 242 ГПК України належним чином повідомлявся судом першої інстанції про розгляд справи, однак не подав у строк встановлений статтею 251 ГПК України до місцевого господарського суду відзив на позовну заяву.

Водночас, у розумінні вищенаведених положень докази, які підтверджують заперечення відповідача, мають бути подані відповідачем одночасно з поданням відзиву у строк встановлений ст. 251 ГПК України, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована.

Разом з тим, відповідно до частини 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України.

Наведені положення Господарського процесуального кодексу України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів.

Подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі № 46/603.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача). Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

Системний аналіз статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і в даному випадку саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з відзивом на позовну заяву.

При цьому, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів встановила, що додаткові докази, на які посилається відповідач у описовій частині апеляційної скарги, подані відповідачем після ухвалення оскаржуваного рішення, а саме додані до клопотання про закриття провадження у справі від 11.01.2022 вих. № 11-01/3, в якому фактично викладені заперечення проти позову, та яке судом першої інстанції не розглядалось (а.с. 71-110).

Дані докази не досліджувалися судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення. Крім того, апелянтом до апеляційної інстанції не заявлено у встановленому ГПК України порядку клопотання про долучення доказів як додаткових, а отже докази, подані відповідачем разом з клопотанням про закриття провадження у справі до суду першої інстанції, після ухвалення ним оскаржуваного рішення, не можуть бути дослідженні судом апеляційної інстанції.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування в оскарженій частині.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 10.01.2022 у справі №922/4435/21 - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.01.2022 у справі №922/4435/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.09.2022.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель