ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2022 р. Справа№ 910/18712/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 13.09.2022 у справі №910/18712/21 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022, повний текст якого складений 12.04.2022

у справі №910/18712/21 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи»

до Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним одностороннього правочину відповідача, оформленого заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог № 1001ВИХ-21-8245 від 29.10.2021 на суму 160 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заява відповідача не відповідає вимогам безспірності та відсутності спору між сторонами щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань.

Крім того у додаткових поясненнях щодо заявлених позовних вимог позивач послався на те, що так як договір транспортування природного газу № від 28.02.2019 за своєю правовою природою є договором перевезення вантажів, до вимог за вказаним договором має застосуватись встановлений ч. 5 ст. 315 ГК України шестимісячний строк позовної давності, що свідчить про те, що по зобов`язаннях, які виникли з договору транспортування природного газу № від 28.02.2019 та які підлягають зарахування за оспорюваним правочином, пропущений строк позовної давності та в силу положень ст. 602 ЦК України унеможливлює проведення зарахування зустрічних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18712/21 в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що:

- заборгованість позивача перед відповідачем у розмірі 2 425 436,29 грн., яка покладена в основу спірної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, підтверджується підписаним обома сторонами актом наданих послуг замовленої (договірної) потужності № 11-19-/1190000 від 30.11.2019 за договором транспортування природного газу № від 28.02.2019; умовами п. 11.3 вказаного договору передбачено, що позивач протягом двох днів з дати одержання акту наданих послуг має право надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту наданих послуг; докази надання вмотивовано відповіді від підписання цього акту матеріли справи не містять;

- заперечуючи проти безспірності вимог за оспорюваною заявою, позивач послався на існування судового спору в межах справи № 910/11292/21 про стягнення з Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» заборгованості в розмірі 5 254 856,29 грн., проте позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості кожної зі сторін на дату вчинення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була іншою, ніж та, яка зазначена у заяві, не надав доказів часткового чи повного погашення цієї заборгованості, в той час як сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника;

- вказане свідчить про недоведеність позивачем вимог статті 601 ЦК України при зарахуванні зустрічних однорідних вимог за заявою № 1001ВИХ-21-8245 від 29.10.2021;

- враховуючи те, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір транспортування природного газу № від 28.02.2019 є саме договором про надання послуг, згідно з яким позивачем можуть надаватися відповідачу послуги замовленої потужності, фізичного транспортування, а також балансування обсягів природного газу, на правовідносини сторін за вказаним договором поширюються загальні положення щодо договорів про надання послуг, визначені главою 63 ЦК України та, відповідно, загальні положення про позовну давність, яка встановлена тривалістю в три роки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Дочірнє підприємство «КиївГазЕнерджи» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 по справі №910/18712/21 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У апеляційній скарзі апелянт послався на те, що судом першої інстанції було неповно встановлено усі обставини, які мають значення для справи та, у зв`язку із неправильним дослідженням наявних у справі доказів та неправильним визначенням відповідно до дійсних обставин справи правовідносин сторін, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, було ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на ті ж самі обставини, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що за своєю правовою природою договір транспортування природного газу № від 28.02.2019 є договором перевезення вантажів.

Крім цього, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022, справу №910/18712/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Відповідно до акту Північного апеляційного господарського суду №910/18712/21/09.1-26/283/22 від 06.06.2022, під час розкриття конверта, в якому надійшла апеляційна скарга від Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 по справі №910/18712/21 не виявилось вказаного в додатках документу, а саме - доказу сплати судового збору. Даний акт був надісланий апелянту 06.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/18712/21; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів вищезазначеної справи.

10.06.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшло клопотання з доказами сплати судового збору за подання вказаної апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 Дочірньому підприємству «КиївГазЕнерджи» поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18712/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18712/21, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.09.2022 на 10:45 год.

05.07.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач з посиланням на те, що:

- суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за своєю правовою природою укладений між сторонами у договір транспортування природного газу № від 28.02.2019 є договором про надання послуг;

- відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України установлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями); з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин, який триває і на даний час. Вказане свідчить про те, що станом на момент вчинення оспорюваного правочину строк позовної давності щодо вимог за актом наданих послуг замовленої (договірної) потужності № 11-19-/1190000 від 30.11.2019 не сплив,

просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Станом на 13.09.2022 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив, про причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

28.02.2019 відповідач як оператор та позивач як замовник уклали договір транспортування природного газу № (далі Договір) (а.с. 11-21), за умовами якого оператор надає замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг.

Пунктом 11.1 Договору передбачено, що послуги, які надаються за цим договором, за винятком послуг балансування, оформлюються оператором і замовником актами наданих послуг.

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору сторони, серед іншого, підписали акт наданих послуг №11-2019-/1190000 від 30.11.2019 (а.с. 28), у якому погодили, що відповідно до Договору відповідач надав, а позивач отримав послуги замовленої (договірної) потужності на період на добу наперед в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи за місяць листопад 2019 року на загальну суму 3 263 264,40 грн.

02.11.2021 на адресу позивача від відповідача надійшла заява про зарахування зустрічних однорідних вимог № 1001ВИХ-21-8245 від 29.10.2021 (далі Заява) (а.с. 10), в якій відповідач повідомив, що:

- має перед позивачем непогашене грошове зобов`язання в сумі 160 000,00 грн., що виникло на підставі Договору та зобов`язання повернення грошових коштів, сплачених у вигляді фінансового забезпечення в сумі 160 000,00 грн. згідно з платіжним дорученням № 188 від 28.02.2019, а позивач має перед відповідачем непогашене грошове зобов`язання в сумі 2 425 436,29 грн., що виникло на підставі Договору та акту № 11-19-/1190000 від 30.11.2019 на загальну суму 3 263 264,40 грн. (п.п. 1, 2);

- на підставі та в порядку ст. 601 ЦК України повідомляє позивача про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 160 000,00 грн. за грошовими зобов`язаннями, вказаними в пунктах 1, 2 цієї заяви (п. 3);

- після зарахування зустрічних однорідних вимог зобов`язання відповідача, вказане в пункті 1 цієї заяви, є припиненим в сумі 160 000,00 грн.; заборгованість відповідача перед позивачем за Договором відсутня; зобов`язання позивача, вказане в п. 2 цієї заяви, є частково припиненим у сумі 160 000,00 грн.; заборгованість позивача перед відповідачем за договором та актом, вказаним у пункті 2 цієї заяви, становить 2 265 436,29 грн.

Звертаючись з позовом до суду, позивач просить визнати недійсним односторонній правочин відповідача, оформлений Заявою, з посиланням на те, що внаслідок наявності судового спору в межах справи № 910/11292/21 заборгованість за актом №11-2019-/1190000 від 30.11.2019 не є безспірною та на те, що зарахування зустрічних однорідних вимог унеможливлює сплив позовної давності за вказаним актом.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір сторін по суті, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Частинами 1-3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, до якого застосовуються загальні положення про правочин.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом положень ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Виходячи із зазначеного, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо). Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16.

За змістом положень ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

За змістом положень ч. 5 ст. 203 ГК України не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено вище, у обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що заява відповідача не відповідає вимогам безспірності та на пропуск строку позовної давності щодо спірних вимог.

Щодо посилань позивача на те, що заява відповідача не відповідає вимогам безспірності та відсутності спору між сторонами щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань про що свідчить існування судового спору в межах справи № 910/11292/21 про стягнення з Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» заборгованості в розмірі 5 254 856,29 грн., колегія суддів зазначає про наступне.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема ст. 203 ГК України, ст. 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18.

З матеріалів справи слідує, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 відкрито провадження у справі № 910/11292/21 за позовом АТ «Укртрансгаз» до ДП «КиївГазЕнерджи» предметом розгляду у якій є вимоги про стягнення з позивача заборгованості за Договором до якої включно і заборгованість за актом наданих послуг №11-2019-/1190000 від 30.11.2019 на загальну суму 3 263 264,40 грн. яка підлягає частковому зарахування за спірною Заявою.

Водночас сама лише наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 у якій суд касаційної інстанції звертається до підходу, який був застосований Великою Палатою Верховного Суду при визначенні безспірності заборгованості у справах щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню . Так, у постанові від 15.01.2020 у справі № 305/2082/14-ц Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що вирішуючи питання щодо безспірності заборгованості суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї. Наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 також зазначено, що інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості.

У п. 11.3 Договору сторонами погоджено, що замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобов`язується повернути оператору один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов цього договору або в судовому порядку. До прийняття рішення судом вартість послуг визначається за даними оператора.

Враховуючи те, що акт наданих послуг №11-2019-/1190000 від 30.11.2019 на загальну суму 3 263 264,40 грн. підписаний позивачем без зауважень та те, що жодних доказів наявність виникнення між сторонами розбіжностей з приводу вказаного акту матеріали справи не містять, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сам лише факт наявності судового спору з приводу стягнення заборгованості за вказаним актом не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості.

Враховуючи те, що позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості кожної зі сторін на дату вчинення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була іншою, ніж та, яка зазначена у заяві, не надав доказів часткового чи повного погашення цієї заборгованості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем недотримання відповідачем вимог ст. 601 ЦК України при зарахуванні зустрічних однорідних вимог за Заявою.

Щодо посилань позивача на пропуск строків позовної давності щодо вимог за актом наданих послуг №11-2019-/1190000 від 30.11.2019 на загальну суму 3 263 264,40 грн., колегія суддів зазначає про таке.

У обґрунтування вказаних тверджень позивач послався на те, що Договір за своє правовою природою є договором перевезення вантажів, а відтак до вимог за вказаним договором має застосуватись встановлений ч. 5 ст. 315 ГК України шестимісячний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Зокрема ч. 5 ст. 315 ГК України встановлено, що для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідач вважає, що укладений між сторонами Договір є договором транспортування, а відтак до вимог за вказаним договором має застосуватись встановлений ч. 5 ст. 315 ГК України шестимісячний строк позовної давності.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 306 ГК України, у редакції, чинній станом на дату підписання акту від 30.11.2019, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Відповідно до викладеної в постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі № 920/206/19, від 23.07.2020 у справі № 920/180/19 правової позиції системне тлумачення норми ч. 5 ст. 315 ГК України в її взаємозв`язку з ч.ч. 1, 3 ст. 306 ГК України, дає підстави для висновку про те, що до правовідносин з транспортування магістральними трубопроводами підлягає застосуванню ч. 5 ст. 315 ГК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказана правова позиція не може бути застосована до правовідносини за Договором так як в межах справ № 920/206/19, № 920/180/19 розглядався договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, укладений у відповідності до Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», Типового договору на транспортування природного газу магістральними газопроводами, затвердженого постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 22.09.2011 № 1579, Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 № 420, проте у цій справі № 910/18712/21 Договір укладений між сторонами згідно Кодексу газотранспортної системи та Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497.

Слід зазначити і про те, що за Договором, окрім послуг з фізичного транспортування природного газу, надаються і послуг замовленої потужності в точках входу та виходу, а також послуги балансування обсягів природного газу, які є саме послугами, а не транспортуванням, так як надання послуги балансування газу не передбачає жодної операції з постачання газу позивачем відповідачу, а є лише наданням послуг для усунення дисбалансу, який виникає в газотранспортній системі України у випадку виявлення фактів небалансів (позитивних чи негативних).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини за договором транспортування природного газу природного газу поширюються загальні положення щодо договорів про надання послуг, визначені главою 63 ЦК України та, відповідно, загальні положення про позовну давність, яка встановлена тривалістю в три роки.

Дана правова позиція відповідає правовій позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 910/3487/17, від 13.09.2019 у справі № 924/1064/18, від 23.09.2021 у справі № 913/64/17.

Вказане спростовує твердження відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності щодо вимог за актом наданих послуг №11-2019-/1190000 від 30.11.2019 на загальну суму 3 263 264,40 грн.

З огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18712/21, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18712/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.02.2022 у справі №910/18712/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/18712/21.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.09.2022.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов