ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2022 р. Справа№ 910/11872/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання Безрука Д.Д.,

за участю позивача та представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_4 (особисто), Бодюк В.А. , Курзін О.А. ,

від відповідач 1: Моісеєнко М.Ю. ,

від відповідача 2: не з`явились;

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 (повний текст складено 25.01.2022)

у справі № 910/11872/21 (суддя С.М. Мудрий)

за позовом ОСОБА_4

до 1. Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя»,

2. Державної служби України з питань етнополітики та свободи совісті

про визнання недійними рішень загальних зборів і правління та скасування реєстраційної дії (запису) у ЄДР,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У липні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя» (далі - РО «Слово життя») та Державної служби України з питань етнополітики та свободи совісті про визнання недійним рішення, оформленого протоколом №13/11-2020 загальних зборів РО «Слово життя» від 13.11.2020; визнання недійним рішення, оформленого протоколом №14/11-2020 засідання правління РО «Слово життя» від 14.11.2020 та скасування реєстраційної дії (запису) №004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної щодо відповідача 1 01.12.2020 державним реєстратором відповідача 2.

Позовні вимоги про скасування рішень організації та скасування реєстраційної дії обґрунтовані тим, що позивач (як президент організації) не скликав ані загальні збори, ані засідання правління, на яких неуповноваженими особами прийнято оспорювані рішення. Позивача як члена товариства не було повідомлено про час та місце проведення зборів, про питання порядку денного. Він на зборах присутнім не був, участі в них не брав. Позивачем зазначено, що він є тією особо, про припинення повноважень котрої було прийнято оспорювані рішення.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 у позові відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, позивачем не доведено, що оспорювані ним рішення (загальних зборів і правління, оформлені протоколом №13/11-2020 загальних зборів РО «Слово життя» від 13.11.2020 та оформлені протоколом №14/11-20 засідання правління РО «Слово життя» від 14.11.2020) порушують його корпоративні права (як члена товариства), передбачені ч. 1 ст. 167 ГПК України. А тому суд першої інстанції дійшов висновку, що корпоративне право позивача, за захистом якого він звернувся до господарського суду, не порушено відповідачем у зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність такого корпоративного права.

Також рішення мотивовано тим, що похідні вимоги щодо скасування реєстраційної дії (записи) №004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної 01.12.2020 щодо відповідача 1 державним реєстратором відповідача 2 також, не підлягає задоволенню.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У лютому 2022 року ОСОБА_4 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2022 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022, розгляд якої призначено на 28.03.2022. Надано учасникам справи час на подачу відзивів, заяв та клопотань.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

28.03.2022 розгляд справи не відбувся.

Надалі Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року № 2119-ІХ, від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 року № 2212-ІХ та від № 341/2022 від 17.05.2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, продовжувався строк запровадженого воєнного стану, зокрема, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався, оголошувалась перерва.

06.06.2022 від відповідача 2 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника, яка задоволена судом з огляду на те, що участь у судовому засіданні є правом сторони.

05.09.2022 через канцелярію суду апеляційної інстанції від відповідача 1 надійшли письмові пояснення з додатковими доказами.

07.09.2022 через канцелярію суду апеляційної інстанції від апелянта надійшли заперечення щодо долучення копій документів, поданих відповідачем 05.09.2022 разом з додатковими поясненнями. В яких сторона просила не приймати та не брати до уваги подані докази, оскільки подані документи були надані лише до суду апеляційної інстанції без надання доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача 1.

08.09.2022 через канцелярію суду апеляційної інстанції від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2022 було залишено без розгляду клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів Релігійної організації "Благодійне місійне товариство "Слово життя" від 05.09.2022 та від 08.09.2022.

У судове засідання 08.09.2022 з`явилися представники скаржника та відповідача 1. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився. Про апеляційне провадження відповідач 2 обізнаний та подав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, яке було задоволено судом.

Суд заслухав представників скаржника та відповідача 1, дослідив докази, з`ясував обставини справи та перевірив їх доказами, відповідно до ст. 269 ГПК України.

Скаржник та його представники підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати. Представник відповідача 1 заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у них доводів

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що позовна заява стосувалася насамперед визнанням недійсними протоколу № 13/11-2020 загальних зборів членів відповідача 1 від 13.11.2020 та протоколу № 14/11-20 засідання правління відповідача 1 від 14.11.2020 та, відповідно, скасування відповідних реєстраційних дій, а не доведення існування корпоративного права в розумінні ст. 167 Господарського кодексу України. Однак, суд, не встановивши обставин справи, зробив висновок щодо непорушеного права позивача, чим вийшов за межі позовних вимог. Натомість, позивач мав право звертатися за захистом своїх прав до Господарського суду міста Києва, як член товариства щодо питань пов`язаних зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такого Товариства без наявності в нього корпоративних прав, з огляду на наступне.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, здійснений у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, в якій суд уточнив правову позицію, викладену в постановах від 18.12.2019 у справі № 916/2086/19, від 20.11.2019 у справі №910/8132/19, від 22.01.2020 у справі № 809/1025/17 та інших, у яких наведена аналогічна позиція, зазначивши, що спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись у порядку господарського судочинства.

Також, за доводами скаржника, відповідач 1 не надав жодного документу, який би визначав поіменно осіб, які ніби то, були членами товариства станом на момент прийняття оспорюваних протоколів. Тобто суд першої інстанції не встановив повноваження осіб, які приймали рішення, затверджені протоколом №13-11/2020 від 13.11.2020, не врахував той факт, що по суті 26 невідомих осіб, назвавши себе членами товариства, прийняли рішення, за наслідком якого внесли зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, адже відповідач 1 не зазначив, яким чином були прийняті до членів товариства 38 осіб, та яким документом був затверджений даний перелік осіб.

Натомість позивач надав докази того, що станом на 13.11.2020 членами товариства, що визначені протоколом засідання правління № 01/11/20-1 від 01.11.2020, були такі особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 (позивач ), ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

На переконання скаржника, на згадуваних в оспорюваних рішеннях «зборах», якщо вони і мали місце, були присутні неуповноважені особи, які не є членами товариства та не мали права брати участь в загальних зборах товариства, зокрема голосувати щодо питань діяльності та управління товариством.

Враховуючи вищенаведене похідна вимога позивача щодо скасування реєстраційної дії (запис) № 004037627 В ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної 01.12.2020 щодо відповідача 1 державним реєстратором відповідача 2 теж підлягає задоволенню, оскільки оспорювані рішення прийнято неуповноваженими особами, всупереч вимогам законодавства та статуту товариства.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень

26.05.2022 до суду апеляційної інстанції від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У зв`язку із запровадженим воєнним станом, ухвалу про відкриття провадження, якою було встановлено строк для подачі відзиву, не було надіслано. А тому відзив прийнято судом до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

Відповідач 2 вказує, що разом із заявою про державну реєстрацію від РО «Слово життя» до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті було подано нотаріально засвідчену копію протоколу № 13/11-2020 загальних зборів членів РО «Слово Життя» від 13.11.2020, нотаріально засвідчену копію протоколу № 14/11-20 засідання правління РО «Слово Життя» від 14.11.2020 та квитанцію про сплату адміністративного збору за проведення державної реєстрації від 26.11.2020 № ПН1934.

До повноважень державного реєстратора не належить перевірка достовірності даних, зазначених у відповідних документах, вимагати подання додаткових документів, реєстратор не має права.

За результатами перевірки заяви РО «Слово Життя» від 30.11.2020 та доданих до неї документів державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою М. Є. було встановлено відсутність підстав для зупинення розгляду зазначених документів та/або для відмови у державній реєстрації. З огляду на це відповідно до пункту 4 частини другої статті 6 та пункту 8 частини другої статті 25 Закону № 755 державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті проведено реєстраційну дію шляхом внесення до ЄДР запису від 01.12.2020 № 004037627.

Ураховуючи зазначене вище, державний реєстратор ДЕСС Хаустова М. С. не мала законних підстав для зупинення розгляду поданих для державної реєстрації документів або відмови у державній реєстрації змін до відомостей про юридичну особу - РО «Слово Життя» та здійснила реєстраційну дію на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 755.

27.05.2022 до суду апеляційної інстанції від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У зв`язку із запровадженим воєнним станом, ухвалу про відкриття провадження, якою було встановлено строк для подачі відзиву, не було надіслано. А тому відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

Сторона вказує, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.12.2019 у справі №916/2086/19, що позов фізичної особи - члена релігійної організації до релігійної організації про визнання недійсними рішень загальних зборів розглядається в порядку цивільного судочинства.

Крім того, відповідач 1 зазначає, що позивач вже подавав подібний позов в порядку господарського судочинства до Місіонерського євангелізаційно-благодійного центру об`єднання християнських церков України «Слово життя» про визнання недійсним рішення, що оформлене протоколом конференції відповідача №01/15 від 17.04.2015 з підстав протиправного усунення позивача як керівника, який також був членом та засновником організації та призначення нового керівника відповідача. Рiшенням Господарського суду м. Києва від 06.03.2019 у справі № 910/13712/18 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 за відсутності корпоративних відносин з відповідачем - релігійною організацією та порушень прав та інтересів ОСОБА_4 .

Також відповідач 1 вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, не підлягає врахуванню у даній справі, оскільки стосується виключно розмежування юрисдикції вирішення спору між адміністративною та господарською. Предметом спору у вищевказаній справі є оскарження релігійною організацією (юридичною особою) реєстраційних дій обласної державної реєстрації, тому, виходячи із суті спору та суб`єктного складу учасників тієї справи, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновків про вирішення цієї справи в порядку господарського судочинства. Така позиція, на переконання сторони, не суперечить вищевикладеним позиціям.

Відповідач 1 також зазначає, що позивач оскаржує наказ про його звільнення в межах цивільного провадження (справа №755/18982/20 Дарницького районного суду міста Києва), яке наразі зупинено до розгляду даної справи.

Що стосується суті позовних вимог, то відповідач 1 вказує, що оскаржувані рішення було ухвалено в межах повноважень та порядку, передбаченому законом та статутом організації та, відповідно, правомірно зареєстровано. При цьому таке рішення було зумовлено аморальною поведінкою позивача, що суперечить суті діяльності відповідача 1. При цьому сторона зазначає про неналежність наданих позивачем доказів, зокрема, протоколу загальних зборів № 4 від 23.05.2015 та протоколу засідання правління № 01/11/20-1 від 01.11.2020, оскільки такі відсутні в матеріалах реєстраційної справи, копію якої долучено до матеріалів справи.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, вказував, що він був обраний та є президентом (керівником та головою правління) РО «Слово життя» згідно рішенням загальних зборів членів товариства, оформленого протоколом № 4 від 23.05.2015.

Водночас, у матеріалах реєстраційної справи, копія якої долучена до матеріалів справи, вказане позивачем рішення загальних зборів відсутнє. Однак, згідно з довідкою про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України керівником Благодійного місіонерського товариства «Слово життя» вказано ОСОБА_4 .

13.11.2020 на зібранні загальних зборів орагнізації, оформленому протоколом № 13-11/2020 та іменованому «загальними зборами членів товариства», були прийняті рішення, зокрема, про:

- обрання головою зборів ОСОБА_18 , секретарем зборів ОСОБА_19 надання їм повноважень підписати протокол загальних зборів членів товариства та тимчасове покладення обов`язків по головуванню на зборах на ОСОБА_20 у зв`язку з відсутністю на зборах президента товариства ОСОБА_4 ;

- припинення з 13.11.2020 повноважень членів правління, визначення нового кількісного складу правління товариства і обрання з 14.11.2020 нового персонального складу правління в особі: ОСОБА_21 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ;

- відсторонення від посади президента товариства ОСОБА_4 і звернення до новообраного правління товариства з поданням про його звільнення, а також призначення нового керівника.

14.11.2020 новим правлінням товариства у складі ОСОБА_21 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 було прийнято рішення, оформлене протоколом № 14-11/20, про:

- звільнення ОСОБА_4 з посади президента товариства з 14.11.2020 і обрання новим президентом ОСОБА_21 з 15.11.2020;

- проведення державної реєстрації змін до відомостей про товариство, які містяться в ЄДР та призначення уповноваженої особи на проведення державної реєстрації відповідних змін відомостей про товариство.

01.12.2020 державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою М. Є. було проведено реєстраційну дію щодо зміни відомостей про керівника товариства (внесення відомостей про ОСОБА_21 ) за № 004037627.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 станом на 13.11.2020 був членом РО «Слово життя».

РО «Слово життя» є релігійною організацією, що підтвержується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом відповідача 1.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва розглядається справа №755/18982/20 за позовом ОСОБА_4 до РО «Слово життя» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи даний позов, заявник вказував, що він (як президент товариства) не скликав ані загальні збори, ані засідання правління, на яких неуповноваженими особами прийнято оспорюване рішення. Позивача як члена товариства не було повідомлено про час та місце проведення зборів, про питання порядку денного. Він на зборах присутнім не був, участі в них не брав.

Позивач зазначав, що він є тією особою, про припинення повноважень котрої було прийнято оспорювані рішення. Отже, на його думку, оспорювані рішення зачіпають його права, як президента (голови правління) товариства, а також як члена товариства, на управління товариством, що і спричинило відповідний спір.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо юрисдикції спору

Правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» № 987-ХІІ (далі - Закон № 987-ХІІ від 23.04.1991).

На момент прийняття цього Закону не існувало господарських чи арбітражних судів, не було прийнято ГПК України. Натомість на час прийняття Закону № 987-ХІІ ЦПК містив главу 31-А, в порядку якої розглядались спори громадян і юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності в адміністративних правовідносинах.

Так, відповідно до ст. 248-1 ЦПК (в редакції 1963 року) громадянин має право звернутися в суд із скаргою, якщо вважає, що діями службової особи ущемлено його права. У суд може бути оскаржено дії, одноособово здійснені службовими особами від свого імені або від імені органу, який вони представляють.

Отже, на час прийняття Закону існувало інше процесуальне законодавство, якому положення Закону № 987-ХІІ в редакції 1991 року кореспондували.

У подальшому Верховною Радою України було прийнято ГПК України, який згодом, зазнавши змін, був викладений у редакції від 16.08.2020.

Відповідними нормами цього процесуального закону було визначено юрисдикцію спорів між юридичною особою та її учасником (засновником, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У той же час відповідні зміни до Закону № 987-ХІІ внесені не були.

ГПК України є спеціальним нормативним актом, до предмета регулювання якого входить, у тому числі, визначення юрисдикції та підсудності судових спорів. Водночас визначення юрисдикції і підсудності спорів не є і не може бути предметом регулювання Закону № 987-ХІІ. А тому положення Закону № 987-ХІІ є застарілими та не відповідають чинному процесуальному законодавству.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.

Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 805/4505/16-а). Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №804/14471/15).

Що стосується суті цього спору, то фактично підставою позову є незгода учасника організації, який обіймав посаду її керівника з ухваленим загальними зборами рішенням про його звільнення та зміною складу правління організації, оскільки, на думку заявника, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати.

Із цього вбачається, що позивач убачає порушення своїх прав в ухваленні відповідного рішення загальними зборами членів релігійної організації про його звільнення.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначено, що до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово визначала критерії розмежування справ між цивільною та господарською юрисдикціями, визнавши юрисдикцію господарського суду у справах про спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи.

Спори за участю громадського об`єднання зі статусом юридичної особи як учасника цивільних правовідносин підлягають розгляду у судах відповідно до вимог як ЦПК України, так і ГПК України залежно від змісту позовних вимог та сторін такого спору.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №915/540/16 вказано, що підвідомчість господарських справ установлена ст. 12 ГПК України в редакції, чинній на час подання позову, згідно з п. 4 ч. 1 якої господарськими судами розглядаються справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

У постанові від 19.02.2020 у справі № 361/17/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскарження рішення загальних зборів учасників є спором, пов`язаним з реалізацією загальними зборами членів громадської організації права на управління юридичною особою у вигляді формування органу управління, підставою для прийняття рішення про усунення голови громадської організації від виконання обов`язків зазначені положення Статуту товариства, тому його слід розглядати за правилами господарського судочинства.

Крім того, правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду відповідає також висновок Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 05.05.2020 у справі № 120/248/19-а, в якому суд зазначив, що, незважаючи на те, що оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує невирішений корпоративний спір, у межах якого повинні бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією зміни інформації про юридичну особу, з підстав позову вбачається, що предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача про проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, прийняте на підставі протоколу позачергових зборів уповноважених громадської організації. Саме скликання цих зборів і ухвалені ними рішення спричинили виникнення спірних правовідносин між позивачем та громадською організацією. Тобто звернення позивача до суду із цим позовом викликане необхідністю захисту права не у сфері публічно-правових відносин, а пов`язане з наявністю спору між членами громадської організації щодо обрання керівника, членів правління та ревізійної комісії. Отже, позовні вимоги про скасування рішення реєстратора є похідними від вимог щодо відновлення порушених корпоративних прав, а тому цей спір не пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що унеможливлює його розгляд у порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Крім того, Касаційний господарський суд у постанові від 27.05.2020 у справі № 910/13499/19 за позовом релігійної організації до обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження голови обласної державної адміністрації, яким зареєстровано статут релігійної організації у новій редакції, зазначив про належність цієї категорії спорів до господарської юрисдикції.

Відповідно до ст. 13 Закону № 987-ХІІ (в чинній редакції) релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Згідно з ч. 1 - 2 ст. 7 Закону № 987-ХІІ (в чинній редакції) релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Положеннями ч. 1, 2 ст. 8 Закону № 987-ХІІ (в чинній редакції) визначено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону (ч. 1 ст. 9 Закону № 987-ХІІ).

Отже, спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом) відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства.

У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 уточнила правову позицію, викладену в постановах від 18.12.2019 у справі № 916/2086/19, від 20.11.2019 у справі № 910/8132/19, від 22.01.2020 у справі № 809/1025/17 та інших, у яких викладена аналогічна позиція, зазначивши, що спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись в порядку господарського судочинства.

А тому заперечення відповідач 1 щодо непідвідомчості даного спору відхиляється судом апеляційної інстанції як необґрунтовані, оскільки наведена стороною правова позиція була уточнена Великою Палатою Верховного Суду. Доводи щодо відмінності обставин також не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що у справі № 910/10011/19 Велика Палата Верховного Суду чітко вказала, що уточнює позицію, викладену, зокрема, в постанові від 18.12.2019 у справі № 916/2086/19, на яку посилається сторона (позивач, скаржник).

Щодо суті позовних вимог

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду є оскарження рішення загальних зборів РО «Слово життя» від 13.11.2020, оформлене протоколом №13/11-2020 та рішення засідання правління РО «Слово життя» від 14.11.2020, оформлене протоколом № 14/11-20 і скасування відповідної реєстраційної дії (запису).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що оспорювані ним рішення порушують його корпоративні права (як члена товариства), передбачені ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України. А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що корпоративне право позивача, за захистом якого він звернувся до господарського суду, не порушено відповідачем у зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність такого корпоративного права.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що хоч у позивача відсутнє корпоративне право в розумінні ст. 167 Господарського кодексу України, однак, у нього наявні права, передбачені Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що спір у справі стосується правомірності ухваленого релігійною організацією рішення щодо звільнення її керівника. А як зазначалося вище, даний спір хоч і не є корпоративним, однак відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з відсутністю корпоративного права позивача є передчасним, оскільки такий спір має бути розглянути, виходячи із наявного спору щодо управління релігійною організацією по суті заявлених доводів. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач займав посаду не лише керівника організації, а й був членом правління організації, що спростовує висновки суду першої інстанції про відсутність корпоративних прав позивача. А тому висновок суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні шляхом його викладення у редакції даної постанови.

З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично не погоджується із власним звільненням з посади президента релігійної організації, обґрунтовуючи це неправомірністю скликання загальних зборів та участю в таких неуповноважених осіб. Також позивач вказує, що його не було повідомлено про час та місце проведення зборів, про питання порядку денного.

Релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями) (ч. 1 ст. 7 Закону № 987-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 987-ХІІ релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Згідно з п. 1.3. статуту РО «Слово життя» (у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) членами Місійного товариства є віруючі - християни, які добровільно об`єднані на основі спільності поглядів на вчення Христа, милосердя, гуманізму та християнської просвіти.

Членів Місійного товариства як релігійну спільноту об`єднує віра у Святу Трійцю, в Ісуса Христа, як свого особистого Спасителя, сповідування єдиного Символу віри, водне хрещення в ім`я Отця, Сина і Святого Духа.

Членство в Місійному товаристві, права і обов`язки членів Місійного товариства визначаються Загальними зборами. внутрішнім Положенням, яке затверджується загальними зборами.

Відповідне Положення в матеріалах справи відсутнє та сторонами не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції .

Згідно з п. 4.1. статуту вищим керівним органом Місійного товариства є загальні збори, що відбуваються не рідше як один раз на рік або частіше - Мiсiйного товариства на вимогу 2/3 членів Місійного товариства.

Тобто загальні збори можуть скликатися за ініціативи 2/3 членів Місійного товариства.

До компетенції Загальних зборів належить: розгляд та ухвалення змін і доповнень до статуту; затвердження довгострокових програм і проектів діяльності Місійного товариства; визначення кількісного складу правління Місійного товариства та обрання його персонального складу; затвердження звітів правління Місійного товариства; обрання членів ревізійної комісії у складі трьох осіб; затвердження щорічних актів перевірок ревізійної комісії (п. 4.2.).

Відповідно до п. 4.3., 4.4. статуту організації загальні збори мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Місійного товариства, крім тих, що згідно з цим статутом віднесені до компетенції правління Місійного товариства чи президента Місійного товариства.

Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю голосів членів Місійного товариства, що присутні на зборах, та оформлюються протоколом.

Протокол підписується головуючим та секретарем загальних зборів. Загальні збори вважаються правомочними за умови, якщо на них присутні не менш ніж 2/3 членів Місійного товариства.

Згідно з п. 4.5. статуту організації правління Місійного товариства є керівним і виконавчим органом у період між загальними зборами. Засідання правління Місійного товариства проводяться по мірі необхідності, але не рідше одного разу на три місяці. Рішення правління приймаються простою більшістю голосів шляхом проведення відкритого голосування. Засідання правління Місійного товариства є правомочним за умови, що на ньому присутні не менше ніж 2/3 складу правління Місійного товариства.

До компетенції правління Місійного товариства належить: організація виконання рішень загальних зборів; затвердження короткострокових програм і проектів діяльності Місійного товариства; обговорення питань щодо оперативного розпорядження фінансовими та матеріальними ресурсами Місійного товариства, підготовка та обговорення звітів про їх використання; здійснення від імені Мiсiйного товариства загального спрямування та координації діяльності заснованими Місійним товариством підприємствами, виконання інших передбачених законодавством та статутними документами функцій засновника; вирішення питання про прийняття осіб до членів Місійного товариства, про виключення з членів Місійного товариства, а також членів правління за порушення даного статуту або чинного законодавства; обирання президента Місійного товариства; обирання віце-президентів Місійного товариства.

Тобто вирішення питання про прийняття осіб до членів Місійного товариства, про виключення з членів Місійного товариства віднесено до компетенції правління Місійного товариства, а тому посилання скаржника на те, що ним не приймалися рішення щодо прийняття нових членів відхиляються як необґрунтовані, оскільки це не входить до його повноважень, як керівника.

До того ж, як пояснив представник скаржника в судових засіданнях, вирішення питання про прийняття нових членів до участі в релігійній організації здійснювалося у довільній формі - могло відбуватися як в письмовій, так і в усній формі. Представник відповідача 1 не спростовував такої обставини.

Аналіз наведених положень норм Закону № 987-ХІІ свідчить, що питання управління релігійною організацією урегульовується статутом організації. Аналіз положень статуту відповідача 1 свідчить, що ним не врегульовано чіткого порядку прийняття нових членів до організації і такі дії можуть здійснюватися в довільній формі, зокрема, і шляхом усного висловлення особою бути учасником організації та усного затвердження прийняття особи до складу членів організації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись з даним позовом, надав рішення загальних зборів від 01.11.2020 та список членів організації, до якого входили: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 (позивач), ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

З матеріалів справи також вбачається, що суд першої інстанції витребовував у Державної служби України з питань етнополітики та свободи совісті та Міністерства культури та інформаційної політики України оригінал або належним чином завірену копію реєстраційної справи в паперовому вигляді РО «Слово життя» у тому числі: протокол № 4 від 23.05.2015 загальних зборів РО «Слово життя» та протокол № 01/11/20-1 від 01.11.2020 засідання Правління РО «Слово життя».

Однак, в копіях матеріалів реєстраційної справи РО «Слово життя» відсутні протокол № 4 від 23.05.2015 загальних зборів РО «Слово життя» та протокол № 01/11/20-1 від 01.11.2020 засідання Правління РО «Слово життя». А тому посилання скаржника на такі докази визнаються необґрунтованими, а відповідні докази надані однією стороною - неналежними. Неналежними також визнаються заяви свідків, надані позивачем, оскільки це саме ті свідки, які входили до наданого позивачем переліку. Враховуючи те, що доказів того, що лише вони дійсно були членами релігійної організації, то їх пояснення не можуть ані підтверджувати, ані спростовувати жодних обставин.

Водночас в матеріалах реєстраційної справи наявний список членів релігійної організації, долучений до протоколу загальних зборів № 01/15 від 23.05.2015, згідно з яким до членів організації входили: ОСОБА_4 , ОСОБА_16 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 . Жодних інших списків членів організації до ухвалених оскаржуваних рішень в матеріалах реєстраційної справи немає. В цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає про принцип вірогідності доказів. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, з матеріалів реєстраційної справи вбачається, що тільки дві особи ( ОСОБА_16 та сам ОСОБА_4 ) були членами організації, що підтверджується самою реєстраційною справою. А тому посилання скаржника на те, що у оскаржуваних зборах приймали участь невідомі особи (відмінні від того списку, який надав позивач) відхиляються як необґрунтовані. З цих же підстав також відхиляються посилання скаржника на заяви свідків.

З матеріалів справи вбачається, що 10 осіб, із списку, наявного у реєстраційній справі, було включено до списку членів під час ухвалення оскаржуваного рішення, однак вони не були присутні під час проведення спірних зборів.

Водночас, на загальних зборах були присутні двадцять шість інших членів організації, що підтверджується їхніми підписами в додатку протоколу № 13/11-2020 від 13.11.2020, відповідно, така кількість складала кворум у 2/3 від загальної кількості членів, передбаченого статутом та була обізнана про порядок денний загальних зборів. Доказів того, що такі особи не приймалися до членів організації скаржником не надано.

Враховуючи те, що ані положення Закону № 987-ХІІ, ані положення статуту РО «Слово життя» не містять положень щодо порядку прийняття нових членів організації, а судом апеляційної інстанції з`ясовано, що прийняття таких членів відбувалося у довільній формі, у тому числі і в усній формі, суд дійшов висновків, що збори членів організації 13.11.2020 були повноважними. Так, вони відбулись у порядку, який не суперечить передбаченому Закону та статуту. До того ж, суд апеляційної інстанції враховує, що рішення про прийняття до члена організації приймалося правлінням організації, а не його президентом, а тому доводи скаржника про те, що він особисто нікого не приймав до членства в організації визнаються безпідставними.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє посилання скаржника на неналежне його повідомлення про дату проведення загальних зборів, оскільки ані положення статуту, ані положення Закону № 987-ХІІ не містять порядку повідомлення членів організації та його президента про проведення загальних зборів. Враховуючи особливості діяльності релігійної організації, такий порядок також міг визначатися учасниками на власний розсуд (усним повідомленням, запрошенням у приміщенні організації, тощо). При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що загальні збори відбулися за наявності кворуму, що свідчить про обізнаність його членів про такі збори. А тому посилання скаржника у цій частині також відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні.

Щодо способу захисту

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійними рішень загальних зборів і правління та скасування реєстраційної дії (запису) у ЄДР.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що хоча предметом спору і є спір між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), який відноситься до спорів щодо управління такою юридичною особою і має розглядатись у порядку господарського судочинства, однак такі правовідносини мають певні відмінності від корпоративних спорів. Так, позивач хоч і був президентом, членом релігійної організації, однак не наділений повним колом корпоративних прав, притаманним учаснику товариства, оскільки ані Закон № 987-ХІІ, ані статут релігійної організації не передбачають наявності частки в організації.

У даному випадку позивач намагається захистити своє право на поновлення на роботі президента релігійної організації. Відповідно, ефективним та повним способом захисту, який буде відповідати принципу процесуальної економії, окрім вимоги про скасування рішення загальних зборів є вимоги про скасування наказу та поновлення позивача на роботі. Скасування рішення релігійної організації про звільнення позивача з посади президента організації не призведе до повного та ефективного поновлення права позивача (фактично права на поновлення на посаді), оскільки скасування рішення загальних зборів не призведе до автоматичного поновлення позивача на посаді (загальні збори мають право ухвалювати рішення з будь-яких питань).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що спір про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є предметом іншого судового провадження (справа № 755/18982/20 Дніпровського районного суду міста Києва за позовом ОСОБА_4 до РО «Слово життя»). Однак, суд позбавлений можливості виходу за межі позовних вимог.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання недійними рішень загальних зборів і правління, однак з інших підстав, наведених у даній постанові, а тому рішення суду підлягає зміні шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції даної постанови.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки вимоги позивача щодо визнання недійсними рішень, оформлених протоколом №13/11-2020 загальних зборів Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя» від 13.11.2020 та протоколом № 14/11-20 засідання правління Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя» від 14.11.2020 не підлягають задоволенню, то похідні вимоги щодо скасування реєстраційної дії (записи) №004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної щодо відповідача 1 державним реєстратором відповідача 2 01.12.2020 також не підлягає задоволенню. В цій частині і мотивувальна, і резолютивна частини рішення суду першої інстанції підлягають залишенню без змін.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. Підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне рішення щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійними рішень загальних зборів і правління, в цій частині не врахував усіх обставин справи та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови в позові внаслідок відсутності корпоративних прав у позивача, оскільки такі хоч і відсутні у заявника, наявні інші, передбачені законодавством про релігійні організації. Водночас підстав для задоволення як усих позовних вимог, так і апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишити без задоволення апеляційної скарги у даній справі, але змінити рішення суду першої інстанції шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції даної постанови (зокрема щодо підстав відмови в позовних вимогах про визнання недійсними рішень загальних зборів).

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 у справі № 910/11872/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.01.2022 у справі № 910/11872/21 - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 17.01.2022 у справі № 910/11872/21 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.09.2022.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко