ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2022 р. Справа№ 903/900/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Барсук М.А.

при секретарі Реуцькій Т.О.

За участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2021

у справі №903/900/20 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича

до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі філії «Волинське головне регіональне управління» акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

про стягнення 838 243,22 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» пені в сумі 838 243,22 грн. за безпідставне списання відповідачем коштів в сумі 90 113,68 грн. з банківського рахунку відкритого фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною у відповідача згідно договору банківського рахунку.

У обґрунтування свого права звернутися з цими вимогами до відповідача позивач послався на укладений ним з фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною договір відступлення права вимоги від 12.08.2020 за яким позивач набув права спірної вимоги до відповідача.

Крім того у позовній заяві позивач зазначив про те, що орієнтовний розмір судових витрат по справі складає 30 0000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідач проти задоволення позову заперечив пославшись на те, що:

- укладений між позивачем та фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною договір відступлення права вимоги від 12.08.2020 є недійсним як з підстав відсутності відступлення прав вимоги за основним правочином - відшкодуванням основного боргу за договором банківського рахунку (зобов`язання за договором банківського рахунку нерозривно пов`язані з особою володільця такого рахунку, у зв`язку з чим заміна клієнта у цих зобов`язаннях у відповідності ст. 515 ЦК України не допускається - примітка суду), так і з огляду на те, що умовами останнього не передбачено стягнення з відповідача пені на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» за безпідставне списання відповідачем коштів, що, відповідно, унеможливлює відступлення права вимоги щодо її стягнення на користь іншої особи та свідчить про недійсність договору про відступлення права такої вимоги;

- списання коштів на загальну суму 90 133,68 грн. з поточного рахунку первинного кредитора здійснено відповідачем правомірно, оскільки на той момент було чинним рішення господарського суду Волинської області у справі № 903/618/14 від 11.09.2014 за позовом відповідача до первинного кредитора. Відповідач вважає свої дії правомірними за відсутності доказів щодо неправомірного заволодіння третіми особами кредитними коштами в сумі 95 000,00 грн.;

- позивач пропустив спеціальний строк позовної давності, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, з огляду на що відповідач просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності;

- виконаний позивачем розрахунок пені є невірним, так як позивачем при її розрахунку не прийнято до уваги те, що 30 % пені є її річним розміром, а не щоденним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.07.2021, повний текст якого складено 09.08.2021, у справі № 903/900/20 позовні вимоги задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 2 296,79 грн. пені, з відповідача в дохід Державного бюджету України стягнуто 34,45 грн. судового збору, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що:

- обставинами, встановленими судами при розгляді справи № 903/590/19 та які, в силу положень ст. 75 ГПК України, не потребують повторного доказування у цій справі, підтверджено факт безпідставного списання відповідачем з рахунку фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни коштів в сумі 90 133,68 грн.. Водночас повернення вказаних коштів відбулось лише 08.12.2020 в примусовому порядку, шляхом виконання Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 903/590/19 в межах зведеного виконавчого провадження №60933345, За таких обставин у відповідності до положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у відповідача виник обов`язок сплатити пеню;

- наданий позивачем розрахунок пені є арифметично невірним, оскільки, як вбачається з листа відповідача №20.1.0.0.0/7-200521/4132 від 27.05.2020, розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік (в той час як у розрахунку позивач виходив з того, що розмір пені має становить 30 % в день - примітка суду), а відтак, розмір щоденної відсоткової ставки пені необхідно розраховувати, виходячи з 365 днів у році за методом «факт/365». З огляду на вказане розрахунок пені слід здійснювати за формулою: 90 133,68*0,0822%*31, де 90 133,68 грн. - сума безпідставно списаних грошових коштів з рахунку позивача, 0,0822% - розмір щоденної відсоткової ставки за користування кредитом, 31 - кількість днів прострочення згідно розрахунку позивача (за період з 01.12.2019 по 31.12.2019).

Щодо заперечень відповідача проти дійсності укладеного між позивачем та фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною договору відступлення права вимоги від 12.08.2020, суд першої інстанції зазначив про те, що за змістом положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, в той час як відповідачем до матеріалів даної господарської справи не надано доказів визнання недійсним вказаного договору, а тому цей правочин є чинним.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності пославшись на те, що період нарахування пені визначений з 01.12.2019 по 31.12.2019, а позовна заява про стягнення вказаної пені передана на розгляд суду 27.11.2020 (шляхом скерування поштовим зв`язком до суду, номер відправлення 334), тобто у межах річного строку, передбаченого ст. 258 ЦК України.

Не погоджуючись з судовим рішенням, акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №903/900/20 в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 2 296,79 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, в іншій частині рішення не оскаржується. Застосувати позовну давність у справі №903/900/20.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення в частині задоволених позовних вимог постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки сулу першої інстанції, викладені в оскаржуваній частині рішення, не відповідають обставинам справи.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на:

- відсутність у договорі банківського рахунку положень щодо стягнення з відповідача пені на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»;

- неможливість відступлення позивачу права вимоги щодо стягнення пені;

- відсутність вини відповідача у списанні грошових коштів в сумі 90 133,68 грн. з огляду на чинність, на момент їх списання, рішення господарського суду Волинської області у справі № 903/618/14 від 11.09.2014;

- пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення пені.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2021 апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №903/900/20 залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання доказів про доплату судового збору у розмірі 3 353,32 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 повернуто апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №903/900/20 заявнику з додатками.

Постановою Верховного Суду від 12.01.2022 касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено, ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 у справі №903/900/20 скасовано, справу №903/900/20 за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2021 передано на розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

19.01.2022 супровідним листом №24.2-17/903/900/20/9/22 від 13.01.2022 матеріали справи №903/900/20 надійшли з суду касаційної інстанції до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду Черкаської області 25.02.2021 у справі №903/900/20, справу №903/900/20 призначено до розгляду на 15.02.2022 о 12 год. 00 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 розгляд справи відкладено на 29.03.2022, в зв`язку з неявкою представників сторін.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, із подальшими змінами Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022 та від 17.05.2022 №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2022 розгляд справи відкладено на 21.06.2022.

20.06.2022 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено до 13.09.2022.

09.09.2022 через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

У судове засідання, 13.09.2022 представники сторін не з`явились, про причини неявки представник відповідача не повідомив, як свідчать матеріали справи всі представники були повідомлені належним чином. (а.с.54-59,68-72,74,83-85)

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки та особи, які провадять клірингову діяльність у значенні, наведеному в Законі України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - Положення), яким визначено порядок функціонування в судах та органах системи правосуддя окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, зокрема підсистем "Електронний кабінет", "Електронний суд" та підсистеми відеоконференцзв`язку; порядок вчинення процесуальних дій в електронній формі з використанням таких підсистем; особливості використання в судах та органах системи правосуддя іншого програмного забезпечення в перехідний період до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у складі всіх підсистем (модулів).

Відповідно до п. 5.8 Положення офіційна електронна адреса - сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів. Адреса електронної пошти, що використовується при реєстрації Електронного кабінету, не може бути зареєстрована на доменних іменах, використання яких заборонено законодавством України.

Згідно п. 59 Положення до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС процесуальні та інші документи можуть подаватися до суду в електронній формі з використанням офіційної електронної адреси або адреси електронної пошти, з якої надійшли документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом. До початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС суд надсилає документи у справах або на офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти, з якої надійшли до суду документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом.

Як слідує з матеріалів справи, ухвали Північного апеляційного господарського суду були направлені на офіційні електронні адреси представників та доставлена до скриньки , про що свідчать роздруківки з сервісу направлення електронного листа. (а.с.83-85)

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про задоволення клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, та про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін у судовому засіданні 13.09.2022.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що 17.03.2011 між фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною (далі Особа) та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк, відповідач) підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом Особа приєдналась і зобов`язалась виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах Банку - договорі банківського обслуговування. (а.с.6-7)

У липні 2014 року Банк звернувся до господарського суду Волинської області з позовом до Особи про стягнення заборгованості за договором б/н від 17.03.2011 в розмірі 98 242,43 грн. (справа № 903/618/14) .

Предметом розгляду господарської справи №903/618/14 було стягнення з Особи заборгованості по кредиту в сумі 93 775,93 грн., заборгованості по простроченим відсоткам в сумі 4 366,67 грн. та пені в сумі 99,83 грн. в результаті невиконання Особою своїх зобов`язань за укладеним з банком договором банківського обслуговування від 17.03.2011.

Справа № 903/618/14 розглядалась судами неодноразово (загальнодоступні відомості ЄДРСР):

- рішенням господарського суду Волинської області від 11.09.2014 позов задоволено;

- постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 рішення господарського суду Волинської області від 11.09.2014 скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову;

- постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.04.2018 (із врахування ухвали від 01.06.2018), касаційну скаргу Банку задоволено частково, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 та рішення господарського суду Волинської області від 11.09.2014 скасовано, а справу №903/618/14 направлено на новий розгляд до господарського суду Волинської області;

- рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019 у позові Банку до Особи відмовлено.

Під час судового розгляду справи №903/618/14 встановлено, що:

- 21.11.2013 з поточного рахунку Особи списано кошти в розмірі 95 000,00 грн. в рахунок платежу з призначенням: за сировину згідно рахунку №44/2 від 20.11.2013 для ТОВ «ТЕК-Еталон». Платіжне доручення №22111 від 21.11.2013 створене і відправлене користувачем з логіном vopivna з комп`ютера з LP-адресою 91.207.6.78, підпис якого проведений за допомогою ключів ЕЦП;

- за твердженням Особи, жодних платежів вона не ініціювала, оскільки в період з 15.11.2013 по 25.11.2013 перебувала за межами України, що стверджується копією закордонного паспорту, долученого до матеріалів справи;

- Банком не доведено обставин, які безспірно вказують, що Особа своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, перерахування коштів в сумі 95 000,00 грн. (яка в основному утворює заборгованість, що просив стягнути банк), з рахунку Особи на рахунок ТОВ «ТЕК-ЕТАЛОН» згідно платіжного доручення №22111 від 21.11.2013, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

В подальшому Особа звернулась до господарського суду Волинської області з позовом до Банку про стягнення 90 133,68 грн. безпідставно списаних коштів (справа № 903/590/19).

Позовні вимоги у справі № 903/590/19 мотивовані тим, що Банком з рахунку Особи безпідставно списані грошові кошти у загальній сумі 90 133,68 грн. в рахунок погашення заборгованості, правовідносини щодо виникнення якої були предметом судового розгляду у справі №903/618/14 та у якій було встановлено відсутність підстав для її стягнення.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 19.11.2019 частково скасованим постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 позов задоволено, до стягнення з Банку на користь Особи присуджено 90 133,68 грн. безпідставно списаних коштів, 1 921,00 грн. витрат по судовому збору та 5 000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу адвоката.

Під час розгляду справи № 903/618/14 судами встановлено як те, що у період з 02.12.2013 по 17.08.2015 Банк списав з рахунку Особи кошти в сумі 90 133,68 грн. на погашення заборгованості по кредитному договору в стягненні якої судом було відмовлено у справі № 903/618/14, так і те, що вказані кошти списані Банком безпідставно та необґрунтовано.

За приписами с. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справах № 903/618/14 та № 903/509/19 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 903/900/20, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді справ № 903/618/14 та № 903/509/19 зокрема щодо безпідставного списання Банком з рахунку Особи коштів в сумі 90 133,68 грн є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

Зазначене вище спростовує доводи Банку про те, що списання коштів на загальну суму 90 133,68 грн. з поточного рахунку первинного кредитора здійснено ним правомірно.

Водночас фактичне повернення Особі Банком коштів в сумі 90 133,68 грн. відбулось лише 08.12.2020 у примусовому порядку, шляхом виконання Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 903/590/19 в межах зведеного виконавчого провадження №60933345. Вказаний факт сторонами не заперечується.

З матеріалів справи слідує, що 12.08.2020 Особа як первісний кредитор та позивач як новий кредитор уклали укладено договір відступлення права вимоги (далі Договір) (а.с.14-16), в п. 1.1 якого погодили, що первісний кредитор передає (відступає) належне йому право вимоги, а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги до Банку, що належить первісному кредитору і стає кредитором за вимогою про стягнення неустойки (пені), передбаченої ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» за незаконне списання (списання без законних підстав) грошових коштів з рахунку № 5040, відкритого Особою в Банку згідно договору банківського рахунку (Заява про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011 (а.с.6-7) та інших штрафних санкцій, передбачених договором банківського рахунку та ЦК України за незаконне списання грошових коштів банком з банківського рахунку.

Згідно з п. 1.4 Договору за умовами цього договору від первісного кредитора до нового кредитора переходять усі права щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу), які виникли за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020, виходячи з суми безпідставно списаних Банком з рахунку № 5040, відкритого Особою у Банку грошових коштів у сумі 90 133,68 грн., без обмеження розміру нарахованих новим кредитором штрафних санкцій.

Між новим кредитором та первісним кредитором підписані Акт приймання-передачі права вимоги від 12.08.2020 до Договору та Акт приймання-передачі документів від 12.08.2020 до Договору. (а.с.17,18)

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача нараховану за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» за безпідставне списання відповідачем спірних коштів в сумі 90 113,68 грн. пеню в сумі 838 243,22 грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Щодо наявності у позивача права на звернення до суду з цим позовом колегія суддів зазначає про таке.

З змістом положень ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, проте вказана стаття надає сторонам право визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора, що свідчить про те, що сторони можуть провести часткову заміну кредитора у зобов`язанні за умови подільності зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що з огляду на положення ст. 204 ЦК України, яка встановлює те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та те, що доказів визнання недійсним чи розірвання Договору та/або його окремих положень суду не надано, вказаний правочин є правомірним.

Щодо посилань відповідача на приписи ст. 515 ЦК України як на підставу неможливості заміни кредитора у спірному зобов`язанні щодо стягнення неустойки, колегія суддів зазначає про те, що приписами вказаної статті заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, а саме, у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, до яких не можна віднести спірне зобов`язання.

При цьому слід зауважити на тому, що правовідносини Банку та Особи як клієнта виникли на підставі договору банківського рахунку з елементами кредитного договору, який безпосередньо стосується майнових правовідносин між банком та клієнтом, та, відповідно, передбачає виникнення майнових прав та зобов`язань, відтак, в контексті норм, якими регулюються спірні правовідносини, зобов`язання, які виникають на підставі спірного договору банківського рахунку, не можуть вважатися зобов`язанням, яке пов`язано безпосередньо із особою кредитора.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до відповідача про стягнення неустойки (пені), передбаченої ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» за незаконне списання (списання без законних підстав) грошових коштів з рахунку № 5040, відкритого Особою в Банку згідно договору банківського рахунку (Заява про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011 та інших штрафних санкцій, передбачених договором банківського рахунку та ЦК України за незаконне списання грошових коштів банком з банківського рахунку.

Щодо позовних вимог по суті колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Стаття 1068 ЦК України встановлює, що:

- банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка (Ч. 1);

- банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (ч. 2);

- банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3).

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ст. 1071 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Преамбулою Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» встановлено, що цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно з п. 1.24 ст. 24 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

У п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» встановлено, що у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Враховуючи те, що відповідач здійснив безпідставне списання коштів в сумі 90 133,68 грн. з рахунку Особи та факт повернення вказаної суми 08.12.2020, а також факт відступлення прав вимоги від первісного кредитора новому, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість звернення позивача до суду з позовом про стягнення пені, нарахованої на підставі п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні».

Водночас щодо розміру пені слід зазначити про таке.

Як слідує з листа відповідача вих. №20.1.0.0.0/7-200521/4132 від 27.05.2020, наданого у відповідь на запит Адвоката Петрової Н.П., розмір відсотків за користування кредитом «Підприємницький» за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік. (а.с.11-13)

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивач при розрахунку пені застосовує формулу 90 133,68*30%*31=838 243,22 грн., де:

- 90 133,68 грн. - сума безпідставно списаних грошових коштів з рахунку позивача, яка встановлена в постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 903/590/19;

- 30% - розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 (згідно листа відповідача вих. №20.1.0.0.0/7-200521/4132 від 27.05.2020);

- 31-кількість днів прострочення (за період з 01.12.2019 по 31.12.2019).

Отже, розраховуючи пеню позивач виходить з того, що 30% є тою сумою пені, яка має бути стягнута за кожен день починаючи від дня безпідставного переказу коштів з рахунку до дня повернення суми переказу на рахунок платника, проте вказаний висновок є помилковим так як з листа відповідача вих. №20.1.0.0.0/7-200521/4132 від 27.05.2020 слідує, що, розмір відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2019 по 01.04.2020 становив 30% за рік, а не за один день, а відтак, розмір щоденної відсоткової ставки пені необхідно розраховувати, виходячи з 365 днів у році за методом «факт/365».

Вказане нарахування відповідає положенням Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», є правомірним з урахуванням специфіки банківської діяльності у відповідній сфері, відповідає загальноприйнятим визначенням:

- відсоткової ставки (норма процента), як кількісного вираження відсотків в якості економічної категорії, які розраховуються як відношення річного доходу, отриманого на позичковий капітал, до суми наданого кредиту, помноженого на 100 відсотків;

- процентної ставки, як суми, зазначеної в процентному вираженні до суми проценту, яку платить одержувач кредиту за користування ним в розрахунку за певний період (місяць, квартал, рік);

- позикового капіталу, як грошового капіталу, який надається в позику та приносить власнику дохід у вигляді процентів від позики;

- відсотку (процента), як сотої частини того чи іншого числа.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції цілком вірно, встановивши, що щоденний розмір пені, виходячи з періоду нарахування 365 днів у році, повинен становити 0,0822 % (30% : 365 днів = 0,0822 %), здійснив власний розрахунок пені за формулою: 90 133,68*0,0822%*31, де 90 133,68 грн. - сума безпідставно списаних грошових коштів з рахунку позивача, 0,0822% - розмір щоденної відсоткової ставки за користування кредитом, 31 - кількість днів прострочення згідно розрахунку позивача (за період з 01.12.2019 по 31.12.2019) та дійшов висновку про те, що до стягнення з відповідача за визначений позивачем період підлягає пеня в розмірі 2 296,79 грн.

Щодо посилань відповідача на пропуск строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом положень п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» встановлено, що банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Із наведених норм убачається, що позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день прострочення і право на позов про стягнення пені виникає щодня, починаючи від дня переказу банком коштів з рахунка платника без законних підстав до дня повернення банком суми переказу на рахунок платника.

Позивач нараховує пеню за період з 01.12.2019 по 31.12.2019, а позовна заява про стягнення вказаної пені передана на розгляд суду 27.11.2020 (шляхом скерування поштовим зв`язком до суду, номер відправлення 334), тобто у межах річного строку позовної давності, передбаченого статтею 258 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги про стягнення пені за розрахунком суду в сумі 2 296,79 грн. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

При розгляді спору сторін по суті колегія суддів зважає на те, що правовідносини сторін щодо стягнення з Банку сум 3 % річних, інфляційних втрат, процентів за користування коштами, а також пені були предметом розгляду у справах (відомості є загальнодоступними ЄДРСР):

- № 903/82/20 за позовом Особи до Банку про стягнення 34 187,56 грн., які становлять суму нарахованих за період з 22.01.2017 по 22.01.2020 відсотків за користування коштами, 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне повернення Банком коштів в сумі 90 133,68 грн. (рішення господарського суду Волинської області від 14.04.2020, постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2020);

- № 903/323/20 за позовом Особи (правонаступник - фізична особа-підприємець Куралов Микола Васильович) до Банку про стягнення пені в сумі 4 110 095,81 грн. нарахованої за період з 02.04.2019 по 31.08.2019 на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» за безпідставне списання відповідачем коштів в сумі 90 113,68 грн. з банківського рахунку відкритого фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною у відповідача згідно договору банківського рахунку. (рішення господарського суду Волинської області від 13.07.2020, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.05.2021);

- № 903/741/20 позовом фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича до Банку про стягнення пені в сумі 838 243,22 грн. нарахованої за жовтень 2019 року на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» за безпідставне списання відповідачем коштів в сумі 90 113,68 грн. з банківського рахунку відкритого фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною у відповідача згідно договору банківського рахунку. (рішення господарського суду міста Києва від 11.03.2021, постанова Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021);

- № 903/802/20 позовом фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича до Банку про стягнення пені в сумі 811 203,12 грн. нарахованої за листопад 2019 року на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» за безпідставне списання відповідачем коштів в сумі 90 113,68 грн. з банківського рахунку відкритого фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною у відповідача згідно договору банківського рахунку. (рішення господарського суду міста Києва від 10.06.2021, постанова Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021).

Так, вищезгаданими судовими рішеннями, які набрали законної сили у встановленому законодавством порядку, у справах № 903/323/20, № 903/741/20 та № 903/802/20 предметом розгляду у яких були вимоги про стягнення з Банку пені, нарахованої на підставі положень п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», за безпідставне списання відповідачем коштів в сумі 90 113,68 грн. за інші, ніж у цій справі № 903/900/20, періоди (тобто фактично ті ж самі правовідносини - примітка суду), встановлено:

- наявність у Особи, з огляду на безпідставне списання Банком коштів в сумі 90 113,68 грн., права на стягнення з відповідача пені на підставі п.п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні»;

- наявність у позивача, з огляду на укладення Договору, права на звернення до суду з відповідними позовами про стягнення пені;

- що щоденний розмір пені необхідно розраховувати, виходячи з 365 днів у році за методом «факт/365»;

- що позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день прострочення і право на позов про стягнення пені виникає щодня, починаючи від дня переказу банком коштів з рахунка платника без законних підстав до дня повернення банком суми переказу на рахунок платника.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №903/900/20, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №903/900/20 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №903/900/20 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №903/900/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 19.09.2022.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Барсук