ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 Справа № 904/5429/18

м.Дніпро

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Чередка А.Є., Верхогляд Т.А.,

секретар судового засідання Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 (повний текст складено та підписано 19.08.2021 суддя Васильєв О.Ю.) у справі №904/5429/18

за позовом: Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк", м. Київ

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза", м. Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Місія-1", м. Дніпро

про: стягнення 1 589 623, 84 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.

ТОВ "Алонза" (орендар) та ТОВ "Місія-1" (орендодавець), який згодом був замінений Банком (новим власником майна за іпотечним договором), уклали договір оренди торговельно-розважального центру, за умовами якого, зокрема, орендар сплатив первинному орендодавцю (ТОВ "Місія-1") суму забезпечувального платежу у розмірі 3 000 000,00 грн.

У договорі оренди та у акті прийому-передачі цілісного майнового комплексу до цього договору (підписаному ТОВ "Алонза" та ТОВ "Місія-1") вказано різну площу об`єкта оренди 32 408,7 кв. м у договорі та 27 831,55 кв. м у акті.

Банк, зарахувавши платежі ТОВ "Алонза", здійснені у жовтні 2018 року, як погашення заборгованості за договором оренди за попередні періоди, звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ "Алонза" про стягнення 1 589 623,84 грн. заборгованості з орендної плати за жовтень 2018 року. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на ту обставину, що до АТ КБ Приватбанк відповідно до додаткової угоди від 02.08.16 р. перейшли права ТОВ Місія-1 (орендодавця) вимагати від відповідача виконання зобов`язань за договором оренди нерухомого майна №4 від 31.03.16 р. щодо сплати орендної плати за користування майном.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 у справі № 904/5429/18 позовні вимоги задоволено в повному обсязі; стягнуто з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Алонза (49126, м. Дніпро, проспект Праці, буд. 2Т; ) на користь позивача Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ): 1589623,84 грн. заборгованості за жовтень 2018 та 23844,36 грн. - витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване таким:

усталеним у підприємницькій діяльності є зарахування платежів в рахунок погашення заборгованості за попередніми платежами за договором;

відповідач стверджував про відсутність у нього заборгованості за попередніми періодами оренди (до жовтня 2018 року), позивач наполягав на наявності такої заборгованості; з метою встановлення цієї обставини суд призначив у справі судово-економічну експертизу; матеріали справи повернулися на адресу суду без відповідного висновку судової експертизи з причин неоплати відповідачем вартості робіт по виконанню експертизи;

оскільки саме ТОВ "Алонза" стверджувало про відсутність у нього заборгованості зі сплати орендної плати за Договором, суд призначив експертизу з метою перевірки обставин виконання орендарем своїх зобов`язань щодо сплати орендних платежів; внаслідок ухилення відповідача від оплати вартості експертних досліджень, що перешкоджало їх проведенню, суд визнав встановленою обставину наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів станом на жовтень 2018 року;

зі змісту наданих відповідачем платіжних доручень неможливо встановити, за який саме термін (місяць) та за який саме календарний рік здійснена ця оплата;

в Договорі оренди та у Договірній ціні до нього розмір орендної плати не пов`язується із площею орендованих приміщень та кожного календарного місяця має інший розмір; підписуючи акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу до Договору оренди, орендар не ініціював внесення змін до Договору оренди в частині розміру орендної плати чи зміни площі орендованих приміщень; підписуючи додаткову угоду від 02.08.2016, за якою змінювався орендодавець (між ТОВ "Місія-1" та Банк), орендар також не пропонував внести будь-які інші зміни стосовно розміру орендної плати (усвідомлюючи, що площа фактично переданих в оренду приміщень менша за їх загальну площу, наведену в Договорі оренди); орендар не надавав пропозицій щодо зміни розміру орендної плати у зв`язку із невідповідністю площі орендованих приміщень і під час зміни Договірної ціни внаслідок укладання між Банком та ТОВ "Алонза" додаткової угоди від 01.10.2016 до Договору оренди, при цьому ця додаткова угода укладалася сторонами саме для зміни (збільшення) розміру орендної плати за жовтень 2016 року.

2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Алонза" подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням права, інтересів Банку та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що полягає у наступному:

- суд першої інстанції, встановлюючи обставини можливості зарахування Банком платежів, здійснених ТОВ "Алонза" у жовтні 2018 року в погашення заборгованості за попередні періоди, послався на звичай ділового обороту;

- звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства (частини 1, 2 ст.7 ЦК); стосовно черговості погашення заборгованості за невиконаними зобов`язаннями існує окрема норма ст.534 ЦК;

- судом першої інстанції не було встановлено наявності/відсутності заборгованості у ТОВ «Алонза» перед AT КБ «Приватбанк» за договором оренди № 4 від 31.03.16 р. за жовтень 2018 р. та наявність заборгованості у Відповідача перед Позивачем за договором оренди № 4 від 31.03.16 р. до жовтня 2018 р.;

- обставини загального розміру заборгованості відповідача перед позивачем за весь період дії договору оренди приміщень № 4 від 31.03.16 p., розміру заборгованості за кожен окремий календарний місяць; розміру сплаченої відповідачем орендної плати за весь період часу дії цього договору та за кожний окремий календарний місяць; наявності або відсутності підстав у позивача здійснювати зарахування сплачених відповідачем коштів за попередні періоди часу так і не встановлювались судом першої інстанції під час прийняття рішення. Текст Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 по справі № 904/5429/18 не містить жодних посилань на встановлену судом суму заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 p., в тому числі, і про наявність такої заборгованості за жовтень 2018 р.; стверджує про відсутність заборгованості;

- судом не враховано ч.5 ст. 12 ЦК України: добросовісність здійснення особою свого права;

- платіжні доручення № 5215 від 30.10.2018 р. та № 5179 від 17.10.2018 p. ТОВ «Алонза» у загальному розмірі 1 400 000, 00 грн. свідчать про виконання ТОВ «Алонза» свого обов`язку зі сплати орендної плати за жовтень 2018 за договором оренди № 4 від 31.03.2016; про коригування платежів направлено відповідні листи, які не були взяті до уваги судом;

- Банк зазначає про наявність заборгованості саме за основною сумою боргу за інші періоди, тому відсутні підстави для застосування ст.534 ЦК;

- відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.12.2019 у справі №911/2630/18, можливість застосування положень ст.534 ЦК безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення; якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст.534 ЦК, застосовуватися не може;

- з огляду на зазначення чіткого призначення платежу відповідачем, Банк не міг самостійно встановлювати, яку саме заборгованість буде погашено відповідно до зазначених платіжних доручень; неправомірним є здійснення Банком відповідного зарахування платежів в погашення заборгованості за попередні періоди;

- позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості Відповідача перед Позивачем за договором оренди приміщень № 4 від 31.03.2016 за жовтень 2018 p., крім того, Позивач не здійснив і оплату проведення експертизи на підставі Ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 18.10.2020 р. по справі № 904/5429/18;

- ТОВ «АЛОНЗА» прийняло у користування (оренду) за актом приймання-передачі від 01.04.2016 року нерухоме майно площею лише 27 831,55 кв.м. в приміщенні цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального центру, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Боброва, 1, факт чого не заперечується Позивачем, більше того, на думку Позивача, договір оренди взагалі не було укладено в частині площі в розмірі 4577,15 кв.м.;

- договір не може бути не укладеним лише в частині площі переданого приміщення, а буде частково укладеним і за іншими умовами договору, в тому числі і в частині умови договору про орендну плату.

- станом на жовтень 2018 р. ТОВ «АЛОНЗА» фактично користувався нерухомим майном площею 27 109,95 кв.м., замість передбачених п. 1.1. Договору оренди 32 408,70 кв.м., та мав право перераховувати розмір орендної плати пропорційно тій площі, що фактично знаходиться в користуванні ТОВ «АЛОНЗА» за весь період дії Договору;

- AT КБ «ПРИВАТБАНК» мав право нараховувати ТОВ «АЛОНЗА» орендну плату тільки за орендовану площу, згідно акту приймання-передачі від 01.04.2016 року, що становить 27 831,55 кв.м. в приміщенні цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального центру, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Боброва, 1, відповідно до договору оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016 року;

- нарахування AT КБ «ПРИВАТБАНК» орендної плати на 100% площі приміщенні цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального центру, що становить 32 408,7 кв.м., є незаконним та безпідставним;

- згідно положень норм ст. 766, 613 та 612 ЦК України, у ТОВ «АЛОНЗА» відсутній обов`язок здійснювати оплату не орендованого приміщення, через що вимога AT КБ «ПРИВАТБАНК» до ТОВ «АЛОНЗА» про сплату орендної плати із розрахунку 100% площі є абсолютно неприпустимою. Проте AT КБ «ПРИВАТБАНК» проводив нарахування орендної плати відповідно до договору оренди нерухомого майна № 4. від 31.03.2016 року, відповідно до якого орендована площа ТОВ «АЛОНЗА» складає 32408,7кв.м., а суми орендних платежів виставляються Орендодавцем, у відповідності з Додатком №1 до Договору оренди - «Договірна ціна», тобто, саме на площу, яка вказана в договорі оренди - 32 408,7 кв.м., що є незаконним.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у даній справі, вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, просить рішення залишити без змін з підстав, викладених у цьому відзиві.

Одночасно у відзиві банк просить поновити строк на подання додаткових доказів та долучити до розгляду у справі платіжні доручення: №832 від 30.06.2016, №№8, 9 від 26.08.2016.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 у даній справі Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алонза» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 у справі №904/5429/18 задоволено.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 у справі №904/5429/18 скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алонза" та Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк» звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами на постанову апеляційного суду від 19.01.2022.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 22.06.2022 у справі №904/5429/18 касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" задоволено, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" залишено без задоволення.

Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2022 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.07.2022 у справі № 904/5429/18 відкрито провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 у справі №904/5429/18; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 13.09.2022.

Ухвала суду від 25.07.2022 була направлена на електронні адреси учасників справи, на які здійснено підписку в АСДС КП "ДСС" для надсилання процесуальних документів в електронному вигляді.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст.6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом та Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до ст.120 Кодексу суд викликає, зокрема, учасників справи , у тому числі, електронною поштою або повідомленням через інші засоби звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Розглянувши клопотання позивача про поновлення строку на подання додаткових доказів та про долучення і прийняття їх до розгляду, викладене у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає можливим це клопотання задовольнити та долучити вказані у ньому докази.

07.09.2022 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв"язку з перебуванням у відпустці його представника. Одночасно заявник зазначає, що справа має важливе значення для позивача, у зв"язку з чим останній має намір приймати участь у засіданнях.

Клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає з огляду на те, що доводи, викладені у клопотанні не є поважними причинами для відкладення розгляду справи.

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У разі нез`явлення в засідання суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У даному випадку, при зверненні з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду скаржником не доведені обставини щодо неможливості розгляду справи за відсутності його представника,

13.09.2022 у судовому засіданні представник відповідача надав пояснення по справі та навів обґрунтування вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи явку представників у судове засідання не забезпечили.

13.09.2022 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено і сторонами не заперечується, що 31.03.2016 ТОВ "Місія-1" (за договором орендодавець) та ТОВ "Алонза" (за договором орендар) уклали договір оренди нерухомого майна №4 (далі Договір оренди), відповідно до умов якого:

орендодавець зобов`язався передати орендареві у тимчасове платне користування (оренду) нерухоме майно, яким є цілісний майновий комплекс торговельно-розважальний центр літ.А-5 з надбудовами літ.А1-1, А2-1, А3-1, А4-1 та підвалом під літ.А-5 загальною площею 32 408,7 кв. м; в`їзди у паркінг літ.а1, а2; сходи літ.а4, ганки літ.а6, а7, а8, а10; ганок з козирком літ.а9; вхід на 1 поверх літ.а11-1; навіс літ.Б (далі нерухоме майно) (п.1.1);

предмет договору та всі його приналежності знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Боброва,1 (п.1.3);

одним із обов`язків орендаря є сплата орендної плати за користування об`єктом нерухомості, розмір якої визначається сторонами у Договірній ціні, яка є невід`ємним додатком до цього Договору (п.4.9);

орендна плата сплачується орендарем щомісяця до 10 числа відповідного поточного місяця строку оренди; орендар сплачує орендну плату на підставі письмових рахунків, що надаються орендодавцем не пізніше 5 числа місяця, в якому здійснюється оренда (п.4.12);

орендар зобов`язується передати орендодавцеві грошові кошти у якості гарантії належного та своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань; забезпечувальний платіж за цим Договором становить 3000000,00 грн. (п.4-1.1);

орендодавець утримує забезпечувальний платіж на своєму рахунку протягом усього строку дії Договору як гарантію забезпечення виконання орендарем своїх зобов`язань (п.4-1.2);

забезпечувальний платіж вноситься орендарем протягом 90 календарних днів з моменту підписання Договору шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця або ж іншим узгодженим сторонами способом (п.4-1.3);

повернення забезпечувального платежу орендарю (за винятком можливих відрахувань) проводиться протягом 30 банківських днів після закінчення дії Договору за умови підписання сторонами акту прийому-передачі приміщення та виконання орендарем наступних умов: а) оплати орендарем усіх належних за цим Договором платежів, включаючи будь-яку заборгованість по орендній платі, комунальним та експлуатаційним платежам; б) повернення всіх ключів; в) оплати всіх витрат на можливий ремонт і прибирання; г) оплати останнього місяця оренди (п.4-1.8).

31.03.2016 сторони підписали Договірну ціну до Договору оренди (Додаток №1), в якій погодили певні розміри помісячної орендної плати за користування об`єктом оренди в період з квітня 2016 року по лютий 2019 року в загальному розмірі 53 931 925,74 грн.

01.04.2016 сторони підписали акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу до Договору оренди, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне володіння і користування нерухоме майно, яким є цілісний майновий комплекс торговельно-розважальний центр літ.А-5 з надбудовами літ.А1-1, А2-1, А3-1, А4-1 та підвалом під літ.А-5 загальною площею 27 831,55 кв. м; в`їзди у паркінг літ.а1, а2; сходи літ.а4, ганки літ.а6, а7, а8, а10; ганок з козирком літ.а9; вхід на 1 поверх літ.а11-1; навіс літ.Б.

Перелік та найменування майна відповідає тому, що вказаний у п.1.1 Договору оренди, але загальна площа майнового комплексу в акті різниться від площі, вказаної у Договорі (в акті 27 831,55 кв. м, в договорі 32 408,7 кв. м).

01.04.2016 ТОВ "Місія-1" та ТОВ "Алонза" уклали додаткову угоду №1 до Договору оренди, якою виклали п.4.15 Договору оренди в такій редакції: "Комунальні платежі (а саме: освітлення та забезпечення електричною енергією, забезпечення гарячою та холодною водою, кондиціонування, водовідведення тощо) входять в орендну плату згідно з Додатком №1 до Договору оренди" та виключили п.4.17.

07.06.2016 ТОВ "Місія-1" (за договором іпотекодавець) та Банк (за договором іпотекодержатель) уклали договір іпотеки, предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна (торговельний центр, розташований за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Боброва, 1; літ.А-5 з надбудовами літ.А1-1, А2-1, А3-1, А4-1 та підвалом під літ.А-5 загальною площею 32 408,7 кв. м; в`їзди у паркінг літ.а1, а2; сходи літ.а4, ганки літ.а6, а7, а8, а10; ганок з козирком літ.а9; вхід на 1 поверх літ.а11-1; навіс літ.Б, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.06.2013 у справі №904/2593/13) в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ "Місія-1" та інших позичальників перед іпотекодержателем за кредитними договорами, в силу чого іпотекодержатель має право у разі невиконання позичальниками зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна у відповідності до умов цього договору (далі Договір іпотеки).

Відповідно до платіжного доручення від 30.06.2016 №832 ТОВ "Алонза" сплатило 3 000 000,00 грн. ТОВ "Місія-1" з призначенням платежу "Обеспечительный платеж согл. Дог. Аренды №4 от 31.03.2016 в т.ч. НДС 500 000,00 грн".

З 02.08.2016 власником переданого в іпотеку нерухомого майна став Банк. У цей же день ТОВ "Алонза" (орендар) та Банк (орендодавець) уклали додаткову угоду б/н до Договору оренди, відповідно до якої у зв`язку із зміною власника приміщень сторони погодили замінити орендодавця, яким стає Банк та набуває всіх прав та обов`язків, визначених Договором оренди.

01.10.2016 ТОВ "Алонза" (орендар) та Банк (орендодавець) уклали додаткову угоду б/н до Договору оренди, відповідно до якої сторони погодили змінити розмір орендної плати за жовтень 2016 року (було 1 589 623,84 грн., стало 2 950 340,00 грн.) та вирішили викласти Додаток №1 "Договірна ціна" в новій редакції, змінивши в ньому розмір орендної плати за жовтень 2016 року та загальний розмір орендної плати (було 53 931 925,74 грн, стало 55 292 641,90 грн.). Усі інші умови Договору оренди залишили без змін.

28.02.2019 сторони підписали акт приймання-передачі до Договору оренди, відповідно до п.3 якого, підписанням цього акту сторони підтвердили фактичну передачу (повернення) нерухомого майна орендарем орендодавцю 28.02.2019.

За твердженням позивача, в порушення прийнятих на себе зобов`язань відповідач не виконував умови вищезазначеного договору щодо своєчасного та повного внесення орендної плати, зокрема, в жовтні 2018 року відповідачем сплачено 1 400 000,00 грн. в рахунок орендної плати, але ці суми коштів направлені позивачем на погашення заборгованості за попередні періоди оренди. За розрахунками позивача заборгованість відповідача зі сплати орендної плати за жовтень 2018 р. відповідно до Договірної ціни (в редакції додаткової угоди від 01.10.2016р.) складає 1 589 623,84 грн., що й стадо приводом звернення Банку до суду. Цей розмір узгоджується з сумою, зазначеною у графіку, погодженому сторонами.

Предметом позову у даній справі є матеріально правова вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 4 від 31.03.2016року за жовтень 2018року у розмірі 1 589 623,84грн.

6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму. Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом норми містяться у статті 283 ГК України.

Відповідно до ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Згідно зі статтею 284 ГК України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Статтею 286 ГК України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частинами 1, 5 ст. 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлений ч. 3 ст. 285 ЦК України.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.7 ЦК України цивільні правовідносини можуть поміж іншим регулюватися звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Виходячи зі змісту частини першої статті 7 ЦК України (інформаційний лист Вищого Господарського Суду України від 07.04.2008 N 01-8/211), звичаєм ділового обороту є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у сфері ділового обороту.

Цивільний кодекс України містить відсилання до звичаїв ділового обороту, зокрема, у таких статтях: 529, 531, пункті 2 статті 538, 627, 654, 668, 682, 687, 689, 691, 846, 857, 938, 1014, 1021, 1059, 1068,1088, 1089, 1099 тощо.

Одним із таких правил поведінки, усталеним у підприємницькій діяльності, є зарахування платежів в рахунок погашення заборгованості за попередніми платежами за договором.

З метою встановлення обставин, на яких наполягав Відповідач, судом першої інстанції була призначена по справі судова економічна експертиза.

10.10.19р. матеріали справи повернулися на адресу суду від ДНДІСЕ без відповідного висновку судової експертизи з причин не оплати відповідачем вартості робіт по виконанню експертизи.

Відповідно до приписів ч.4 ст.102 ГПК України: у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також, яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.

Згідно ч.3-4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки саме ТОВ Алонза (відповідач) стверджував про відсутність у нього заборгованості зі сплати орендної плати за договором, судом і була призначена експертиза з метою перевірки обставин виконання орендарем своїх зобов`язань по сплаті орендних платежів, але внаслідок ухилення відповідача від оплати вартості експертних досліджень, що перешкоджало її проведенню, суд першої інстанції ґрунтовно визнав встановленою обставину наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів станом на жовтень 2018р.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 26.12.2019 у справі №911/2630/18 вказав, що у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно з яким здійснюється платіж, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Відповідно до ст.534 ЦК у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, а у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Можливість застосування положень ст.534 ЦК безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена ст.534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Відповідач надав до справи копії двох платіжних доручень: від 17.10.2018 №5179 (про сплату 700 000,00 грн.), платник ТОВ "Алонза", код 39054671, отримувач ТОВ "Алонза", код 14360570 (код Банку), призначення платежу "Оплата за оренду приміщення згідно дог.№4 від 31.03.16 р. у сумі 583 333,33 грн., ПДВ-116 666,67 грн." та від 30.10.2018 №5215 (про сплату 700 000,00 грн.), платник ТОВ "Алонза", код 39054671, отримувач ТОВ "Алонза", код 14360570 (код Банку), призначення платежу "Оплата за оренду приміщення згідно дог.№4 від 31.03.16 р. у сумі 583 333,33 грн., ПДВ-116 666,67 грн.".

Колегія суддів Центрального апеляційного суду погоджується з висновком суд першої інстанції, що зі змісту наданих відповідачем платіжних доручень, неможливо встановити, за який саме термін (місяць) та за який саме календарний рік здійснена оплата.

Стосовно тверджень відповідача про необхідність зменшення розміру орендної плати на 14% внаслідок фактичної передачі орендодавцем в користування ТОВ "Алонза" приміщень загальною площею на 14% меншої ніж та, що вказана у договорі оренди, колегія суддів вказує таке:

в договорі оренди нерухомого майна №4 від 31.03.16 між ТОВ "Місія-1" (орендодавець) та ТОВ "Алонза" (орендар) там у Договірній ціні до цього договору (додаток №1 до Договору оренди) розмір орендної плати не пов`язується із площею орендованих приміщень та кожного календарного місяця має інший розмір;

підписуючи акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу до договору оренди нерухомого майна №4 вже після укладання цього договору 01.04.16р., орендар не ініціював внесення змін до договору оренди в частині розміру орендної плати чи зміни площі орендованих приміщень;

підписуючи додаткову угоду від 02.08.16р., за якою орендодавцем замість ТОВ "Місія-1" став ПАТ КБ "Приватбанк", орендар також не пропонував внести будь-які інші зміни стосовно розміру орендної плати (усвідомлюючи, що площа фактично переданих в оренду приміщень менша за їх загальну площу , наведену в договорі оренди);

орендар (ТОВ "Алонза") не надавав пропозицій щодо зміни розміру орендної плати у зв`язку із невідповідністю площі орендованих приміщень і під час зміни Договірної ціни внаслідок укладання між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Алонза" додаткової угоди від 01.10.16р. до договору оренди; при цьому ця додаткова угода укладалася сторонами саме для зміни (збільшення) розміру орендної плати за жовтень 2016 року;

наведені обставини свідчать про те, що розмір орендної плати за договором оренди №4 від 30.03.16р. безпосередньо не залежить виключно від площі орендованих приміщень, а враховує інші чинники для формування розміру орендної плати кожного календарного місяця.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши доводи та докази сторін, дійшов правильного висновку про те, що розмір орендної плати сторонами був визначений за об`єкт в цілому (торговельно-розважальний центр як цілісний майновий комплекс). Відтак орендна плата не залежала від розміру конкретних приміщень об`єкта оренди, що додатково підтверджується узгодженим сторонами графіком орендних платежів.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Допустимість доказів за ст. 77 ГПК України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 78 ГПК України).

Слід наголосити, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

У частині 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, на які посилається скаржник).

За змістом ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Застосування приписів статті 86 ГПК України як норми процесуального права має загальний (універсальний) характер для усіх справ.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Здійснивши оцінку наданих позивачем доказів за своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі докази більш вірогідно підтверджують обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, ніж докази, надані відповідачем на їх спростування.

Враховуючи наведену вище сутність принципу змагальності сторін та стандарту доказування вірогідності доказів, колегія суддів Центрального апеляційного суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, що за перелічених вище обставин заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги не обґрунтованими з огляду на п. 6 цієї постанови.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо доводу скаржника про нарахування AT КБ «ПРИВАТБАНК» орендної плати на 100% площі приміщенні цілісного майнового комплексу торгівельно-розважального центру, що становить 32 408,7 кв.м., що це є незаконним та безпідставним, колегія суддів Центрального апеляційного суду зазначає наступне.

ТОВ "Алонза" посилається на положення ч. 4 ст.612, частини 1, 2 ст.613, ч.6 ст.762 ЦК і стверджує, що відбулося прострочення кредитора, яке звільняє боржника від обов`язку з оплати орендної плати.

Колегія суддів зауважує, що норми, на які посилається ТОВ "Алонза", не підлягають застосуванню до спірних відносин. На що також наголошував ВС у складі колегії суддів КГС у постанові від 22.06.2022 у справі № 904/5429/18.

Відповідно до ч.6 ст.762 ЦК наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У ч.4 ст.612 ЦК визначено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

У частинах 1 та 2 ст.613 ЦК передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Об`єкт оренди (торговельно-розважальний комплекс як цілісний майновий комплекс) був переданий орендарю у користування відповідно до умов Договору. Невідповідність у розмірі площі орендованого об`єкта, зазначеної у Договорі та Акті, не є простроченням орендодавця, яка звільняє орендаря від обов`язку вчасно сплачувати орендну плату за орендований об`єкт, адже предметом був сам об`єкт в цілому, який був переданий орендарю, а не окремі приміщення у ньому.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК).

Частиною 1 ст.627 ЦК передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК).

Відповідно до частин 1, 2 ст.188 ГК зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

У ч.1 ст.284 ГК вказано, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Згідно зі ст.286 ГК орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч.1). Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди (ч.2).

ТОВ "Місія-1" (орендодавець) та ТОВ "Алонза" (орендар) уклали Договір оренди. Згодом на підставі додаткової угоди до цього Договору Банк набув прав орендодавця.

Пунктом 4.9. Договору оренди сторони передбачили, що одним із обов`язків орендаря є сплата орендної плати за користування об`єктом нерухомості, розмір якої визначається сторонами у Договірній ціні, яка є невід`ємним додатком до цього Договору.

Сторони підписали Договірну ціну до Договору оренди (Додаток №1), в якій погодили певні розміри помісячної орендної плати за користування об`єктом оренди (зі змінами від 01.10.2016).

Отже, сторони самостійно визначили розмір орендної плати за кожний місяць оренди, без прив`язки до площі приміщення чи інших показників, що унеможливлює перерахунок розміру орендної плати ТОВ "Алонза".

Встановлений Договірною ціною розмір орендної плати не пов`язується із площею орендованих приміщень та кожного календарного місяця має інший розмір, а, підписуючи акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу, додаткову угоду, якою Банк набув прав та обов`язків орендодавця, додаткову угоду про зміну Договірної ціни з Банком в частині зміни розміру орендної плати, ТОВ "Алонза" не ініціювало внесення змін до Договору оренди в частині розміру орендної плати чи зміни площі орендованих приміщень, при цьому відповідач усвідомлював, що площа фактично переданих в оренду приміщень менша за їх загальну площу, наведену в Договорі оренди.

Таким чином, ТОВ "Алонза" з 01.04.2016 розуміло, що реальна площа об`єкта, переданого в оренду, не відповідає тій площі, яка вказана у Договорі, тим не менш, підписало акт приймання-передачі об`єкта без зауважень, до орендодавців (ТОВ "Місія-1" та Банку), з претензіями щодо порушення Договору оренди чи про внесення змін до нього (виправлення помилки щодо площі приміщень чи зменшення ціни) не зверталося, сплачувало обумовлену Договором орендну плату, відтак очевидно погодилося з її розміром, будучи обізнаним щодо площі орендованих приміщень.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, а стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини (постанови Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19, від 31.03.2021 у справі №910/17881/19, від 08.12.2021 у справі №910/5953/17, від 15.12.2021 у справі №910/4908/21 тощо).

Також одним із принципів цивільного права є принцип заборони суперечливої поведінки. Верховний Суд неодноразово зазначав, що добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 30.11.2021 у справі №910/4224/21).

ТОВ "Алонза" з 2016 року був відомий фактичний розмір площі орендованого торговельно-розважального центру і товариство мало можливість ініціювати перегляд розміру орендної плати перед орендодавцем, проте не скористалося такою можливістю. Банк як орендодавець обґрунтовано покладався на цю поведінку, вважаючи істотні умови Договору оренди погодженими і належно виконаними орендодавцем, зокрема, в частині передання ним об`єкта в оренду.

Таким чином, вимоги орендаря щодо зменшення оплати за користування ним за жовтень 2018 року на 14% були правильно відхилені судом першої інстанції, такі висновки були залишені без змін судом апеляційної інстанції, а наведені у касаційній скарзі відповідача доводи правильності цих висновків не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи ТОВ "Алонза" щодо необхідності пропорційного зменшення орендної плати через невідповідність фактичної площі об`єкта оренди тій площі, що зазначена у договорі, вважає правові висновки суду першої інстанції з цього питання правильними.

Загалом за наслідком перевірки доводів апеляційної скарги Відповідача, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що Банк правомірно здійснив зарахування коштів, сплачених на підставі платіжних доручень від 17.10.2018 №5179 та від 30.10.2018 №5215, на погашення заборгованостей за попередні періоди, оскільки на момент надходження коштів та їх зарахування в графі платіжного доручення "призначення платежу" були відсутні посилання на період, за який ТОВ "Алонза" здійснює оплату. Ці висновки не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.12.2019 у справі №911/2630/1.

Колегія суддів враховує як обов"язкові висновки Верховного Суду у цій справі, викладені у постанові від 22.06.2022, а саме:

- суми, які були сплачені орендарем у жовтні 2018 року, правомірно були зараховані Банком у рахунок погашення платежів за періоди, що передували жовтню 2018 (п.33 постанови(т.7, а.с.145));

- невідповідності площі оренди не є підставою для перерахунку розміру орендної плати, оскільки вона визначається у твердій грошовій сумі без врахування площі;

- при повторному перегляді справи у апеляційному порядку потребує з"ясуванню обставина: чи існував у Банку протягом спірного періоду невиконаний обов"язок щодо повернення ТОВ"Алонза" суми забезпечувального платежу;

- виключення сторонами Договору оренди відповідних положень про обов"язок оплати (повернення) забезпечувального платежу (п.99 постанови).

Колегією суддів встановлено безпідставність і неможливість врахування у правовідносинах забезпечувального платежу, оскільки його повернуто орендарю.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права і інтереси особи за захистом яких вона звернулась до суду.

Аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Право скаржника порушено не було.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алонза" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 у справі №904/5429/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2021 у справі №904/5429/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14.09.2022.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя А.Є. Чередко

Суддя Т.А. Верхогляд