ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2022 р. Справа № 910/20309/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Качкурова С.В.

відповідача - Золотопуп С.В.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 (повне рішення складено 21.07.2022)

та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2022 (повне рішення складено 12.08.2022)

у справі №910/20309/21 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Житлово-будівельного кооперативу "Комунар"

про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" про визнання недійсним договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №510254 від 16.10.2018 та відшкодування грошових коштів у сумі 487279,34 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не здійснює господарської діяльності з теплопостачання, не є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України «Про теплопостачання» та не має ліцензії у сфері теплопостачання, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з теплопостачання, і саме відповідач зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг. Тому, оскільки відповідач не може бути стороною укладеного договору, такий договір не відповідає ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Також позивач просив застосувати наслідки, передбачені положеннями ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, та відшкодувати йому вартість спожитої Житлово-будівельним кооперативом "Комунар" теплової енергії за вказаним договором на загальну суму 487279,34 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 відкрито провадження у справі №910/20309/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 (повне рішення складено 21.07.2022) у справі №910/20309/21 у задоволенні позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" відмовлено.

13.07.2022 до суду від Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" надійшла заява про ухвалення додаткового рішення шляхом стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24612,25 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 розгляд вказаної заяви призначено на 27.07.2022.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2022 (повне рішення складено 12.08.2022) у справі №910/20309/21 заяву Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" про ухвалення додаткового рішення задоволено у повному обсязі та стягнуто з позивача на користь відповідача 24612,25 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з указаними рішеннями, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" подало апеляційну скаргу, у якій просить:

- скасувати рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі;

- скасувати додаткове рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2022 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваних рішень неправильно застосовано норми матеріального та порушено приписи процесуального права.

Позивач вказує на те, що місцевим господарським судом не застосовано положення ч. 4 ст. 75 ГПК України та не взято до уваги обставини, встановлені судами під час розгляду справи №910/18412/19 за участю тих самих сторін.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції, позивач звертає увагу колегії судді на те, що заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, завищеними, не відповідають критеріям реальності, співмірності та пропорційності з предметом спору. Також, позивач посилається на відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження здійснення оплати послуг адвоката відповідачем.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2022 апеляційну скаргу у справі №910/20309/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/20309/21, призначено її до розгляду на 13.09.2022, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали.

До суду 12.09.2022 від Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить її відхилити, а оскаржувані рішення та додаткове рішення залишити без змін.

Також у відзиві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, що складатиме від 12000,00 грн до 24000,00 грн. Відповідач зазначив, що докази таких витрат будуть надані суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

У судове засідання 13.09.2022 з`явилися представники сторін та надали пояснення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 10.04.2018 Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

16.10.2018 Житлово-будівельний кооператив "Комунар" звернувся до позивача зі зверненням-дорученням про укладення договору на постачання теплової енергії у гарячій воді для опалення та гарячого водопостачання за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 45/1, із зазначенням даних про теплове навантаження об`єкта.

Того ж дня між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №510254, відповідно до якого постачальник зобов`язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.

Згідно з п. 2.2.1 договору постачальник зобов`язаний безперебійно постачати теплову енергію у гарячій воді на межу балансової належності із споживачем для потреб опалення - в період опалювального сезону, для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку №1.

Відповідно до п. 2.3.5 договору споживач зобов`язаний забезпечувати: своєчасне надходження коштів на рахунок постачальника; своєчасне щомісячне надходження коштів на рахунок постачальника за теплову енергію, спожиту орендарями; прийняття всіх заходів для стягнення коштів з боржників згідно з чинним законодавством України; безперешкодний цілодобовий доступ представників постачальника до тепловикористовуючих установок та приладів обліку для виконання ними службових обов`язків.

Пунктами 4.1 та 4.2 договору узгоджено, що цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.06.2019. Керуючись ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони домовились про те, що дія цього договору поширюється на взаємовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.05.2018.

Згідно з п. 4.4 договору договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією зі сторін про його припинення.

Також, з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2019 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" про стягнення заборгованості у розмірі 592882,18 грн. Вказаний позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором №510254 від 16.10.2018 щодо оплати поставленої позивачем та спожитої відповідачем у період з червня 2018 року по жовтень 2019 року теплової енергії у гарячій воді.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 у справі №910/18412/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021, у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В межах розгляду спору судами встановлено, що Житлово-будівельний кооператив "Комунар" втратив право виступати стороною договору у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає, - набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким внесено зміни, зокрема, до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", тоді як на позивача покладено обов`язок укладення договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води зі споживачами вказаних послуг. Отже, підстави для стягнення з Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" спірної заборгованості відсутні.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі №910/20309/21, позивач з посиланням на рішення суду у справі №910/18412/19 вказував на те, що відповідач не здійснює господарської діяльності з теплопостачання, не є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України «Про теплопостачання» та не має ліцензії у сфері теплопостачання, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з теплопостачання, і саме відповідач зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з безпосередніми споживачами цих послуг. Тому, оскільки відповідач не може бути стороною укладеного договору, такий договір не відповідає ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Також позивач просив застосувати наслідки, передбачені положеннями ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, та відшкодувати йому вартість спожитої теплової енергії за вказаним договором на загальну суму 487279,34 грн.

У відзиві на позов Житлово-будівельний кооператив "Комунар" визнав заявлену позовну вимогу про визнання недійсним договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №510254 від 16.10.2018.

Заперечуючи проти задоволення іншої вимоги про відшкодування грошових коштів у сумі 487279,34 грн, відповідач, зокрема, вказував на те, що поставлена позивачем теплова енергія спожита не відповідачем, а кінцевими споживачами - власниками квартир та нежитлових приміщень, а відтак відсутні підстави для стягнення спірних грошових коштів з Житлово-будівельного кооперативу "Комунар".

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, встановив, що відповідач в укладеному правочині виступає споживачем теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання і на нього як споживача, покладено обов`язок отримати відповідну теплову енергію та оплатити її відповідно до умов, викладених в договорі. Укладений між сторонами договір врегульовує постачання позивачем теплової енергії відповідачу як споживачу за договором на потреби опалення, вентиляції та гарячого водопостачання. Тобто, Житлово-будівельний кооператив "Комунар" є споживачем послуг централізованого опалення, а Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" - постачальником теплової енергії споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання. Тому, договір не містить жодних умов щодо постачання відповідачем теплової енергії для подальшого її постачання позивачем мешканцям будинку, вказаного у договорі.

Крім того, наведені позивачем підстави недійсності договору не стосуються правомірності його укладення сторонами, оскільки зводяться до наявності законодавчої заборони на укладення Житлово-будівельним кооперативом "Комунар" як виконавцем послуг, договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з мешканцями будинку. Однак, у правовідносинах за спірним договором відповідач виступає саме споживачем послуг з постачання теплової енергії, наданих позивачем як теплопостачальною організацією.

З урахуванням вищенаведеного, за висновками місцевого господарського суду, оспорюваний правочин укладений відповідачем не в якості виконавця послуг з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим наведені позивачем підстави недійсності договору є необґрунтованими.

Також судом зазначено, що факт визнання відповідачем позовних вимог в цій частині не впливає на його обов`язок довести як невідповідність оспорюваного правочину нормам чинного законодавства України, так і наявність у нього порушеного права внаслідок укладення такого правочину.

Щодо вимоги про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції зазначив, що оскільки така вимога заявлена саме на підставі ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України як наслідок недійсності договору, відсутні і підстави для стягнення з відповідача заявлених грошових коштів.

Після ухваленого судового рішення у встановлений процесуальний строк до Господарського суду міста Києва відповідачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24612,25 грн.

Позивач подав до місцевого господарського суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у якому заперечив проти задоволення вказаних вимог, посилаючись на те, що заявлені витрати є необґрунтованими, завищеними, не відповідають критеріям реальності, співмірності та пропорційності з предметом спору. Крім того, позивач посилався на те, що на підтвердження оплати послуг адвоката відповідачем не надано суду належних доказів.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву відповідача в повному обсязі, прийшов до висновку, що витрати Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" на професійну правничу допомогу є підтвердженими належними доказами та відповідають критеріям реальності, співмірності та пропорційності з предметом спору.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення заявленого позову, а також щодо задоволення заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями ст. 16 ЦК України та ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен вказувати на ті надані йому законом права, що були об`єктивно порушені відповідачем (відповідачами), і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зі змісту ст. ст. 215 та 216 ЦК України убачається, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін такого правочину або заінтересованою особою, права якої були порушені укладенням спірного договору.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

- дефекти (незаконність) змісту правочину;

- дефекти (недотримання) форми;

- дефекти суб`єктного складу;

- дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спір про визнання правочину (господарського договору) недійсним, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсним договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №510254 від 16.10.2018 повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання його недійсним.

Окрім цього, виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та положень процесуального закону, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, 28.11.2019 у справі №918/150/19, 04.12.2019 у справі №910/15262/18 та 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ст. 180 ГК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як було зазначено вище, позивач стверджує, що Житлово-будівельний кооператив "Комунар" не здійснює господарської діяльності з теплопостачання, не є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України «Про теплопостачання» та не має ліцензії у сфері теплопостачання, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з теплопостачання, і саме відповідач зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з безпосередніми споживачами цих послуг. Тому, оскільки відповідач не може бути стороною укладеного договору, такий договір не відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Наведені аргументи, на переконання позивача, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи №910/18412/19 за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" про стягнення заборгованості за договором №510254 від 16.10.2018 щодо оплати спожитої відповідачем теплової енергії у гарячій воді.

Колегія суддів вказує на те, що відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 24.05.2018 у справі №922/2391/16 та 30.08.2022 у справі №904/1427/21).

Відповідно до висновків щодо застосування ст. 75 ГПК України, викладених у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №914/554/19, преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиціальною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту. Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №922/2013/18 та 25.03.2021 у справі № 911/2961/19 зазначено, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові, висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах.

Колегія суддів вказує на те, що в межах розгляду справи №910/18412/19 судами встановлювалися обставини щодо наявності або відсутності підстав для стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію. Зокрема, як вже було зазначено, судами встановлено, що Житлово-будівельний кооператив "Комунар" втратив право виступати стороною договору у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає, - набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким внесено зміни, зокрема, до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", тоді як на позивача покладено обов`язок укладення договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води зі споживачами вказаних послуг. Отже, відсутні підстави для стягнення з Житлово-будівельного кооперативу "Комунар" спірної заборгованості.

На переконання апеляційного суду, жодна з обставин справи №910/18412/19, встановлених судами, не свідчить про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору з огляду на наявну законодавчо встановлену презумпцію правомірності правочину. Таким чином, обставини, встановлені у вищевказаній справі, не є преюдиціальними для розгляду спору у справі №910/20309/21. Отже, наявність підстав недійсності укладеного правочину підлягає доведенню позивачем у загальному порядку.

Так, позивач зазначає, що 26.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», на підставі якого внесено зміни до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме доповнено вказану статтю новою частиною наступного змісту: виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація), яким Житлово-будівельний кооператив "Комунар" не є.

На переконання апеляційного суду місцевий господарський суд повно та всебічно оцінив вказані доводи позивача.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

26.04.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким внесено зміни, зокрема, до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Місцевим господарським судом встановлено, що до 30.04.2019 спірні правовідносини підпадали під правове регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1198-VII від 10.04.2014, а з 01.05.2019 - Закону України №2189-VIII від 09.11.2017 «Про житлово-комунальні послуги». Проте, у даному випадку правове регулювання за вказаними законами не містить суттєвих відмінностей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

За змістом вказаного закону постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Частиною 1 ст. 29 вказаного закону передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) з іншим виконавцем. Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг (ч. ч. 2 та 3 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Як убачається з предмета укладеного між сторонами правочину, Житлово-будівельний кооператив "Комунар" виступає споживачем теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання і на нього як споживача, покладено обов`язок отримати відповідну теплову енергію та оплатити її відповідно до умов, викладених у договорі.

Укладений між сторонами договір врегульовує постачання позивачем теплової енергії відповідачу як споживачу за договором на потреби опалення, вентиляції та гарячого водопостачання. Тобто, відповідач є споживачем послуг централізованого опалення, а позивач є постачальником теплової енергії споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно зазначено, що договір не містить жодних умов щодо постачання відповідачем теплової енергії для подальшого її постачання позивачем мешканцям будинку, вказаного у договорі.

Пунктом 2 додатку №2 до договору сторонами погоджено, що у разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників приладів, встановлених на межі балансової належності.

Крім того, наведені позивачем підстави недійсності договору не стосуються правомірності його укладення сторонами, оскільки зводяться до наявності законодавчої заборони на укладення відповідачем як виконавцем послуг, договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води із мешканцями будинку. Проте, суд вкотре наголошує, що у правовідносинах за спірним договором відповідач виступає саме споживачем послуг з постачання теплової енергії, наданих позивачем як теплопостачальною організацією.

З урахуванням вищенаведеного, оспорюваний правочин укладений відповідачем не в якості виконавця послуг з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим наведені позивачем підстави недійсності цього договору є необґрунтованими.

До того ж, як було зазначено вище, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем не надано належних та переконливих обґрунтувань на підтвердження того, яким чином оспорюваний договір порушує його права або інтереси, на захист яких був спрямований даний позов.

При цьому, факт визнання відповідачем позовних вимог в наведеній частині не впливає на обов`язок позивача довести як невідповідність оспорюваного правочину нормам чинного законодавства України, так і наявність у нього порушеного права внаслідок укладення такого правочину.

Оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 487279,34 грн заявлена саме на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України як наслідок недійсності договору, за відсутності підстав для визнання недійсним такого правочину відсутні і підстави для стягнення з відповідача заявлених грошових коштів.

З рахуванням усього вищезазначеного, оскільки позивачем не доведено, яким чином порушені його права з боку відповідача внаслідок укладення спірного договору, а також не доведено і обставин, з якими положення ст. ст. 203 та 215 ЦК України пов`язують можливість визнання спірного договору недійсним, колегія суддів вважає правомірними висновки місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги позивача встановлених обставин справи не спростовують, а отже колегією суддів відхиляються.

Щодо оскарження позивачем додаткового рішення від 27.07.2022, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що у своєму орієнтовному розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи, останнім було зазначено суму таких витрат у розмірі від 12000,00 грн до 90000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та додаткових витрат у розмірі 24612,25 грн відповідачем до суду першої інстанції надано:

- договір про надання правничої допомоги №14/12/2021-3 від 14.12.2021, укладений між відповідачем та Адвокатським бюро «Тарас Кулачко та партнери», за умовами якого бюро зобов`язується надавати клієнту правничу допомогу (послуги) стосовно представництва інтересів клієнта у судах усіх інстанцій, у тому числі в Господарському суді міста Києва, Північному апеляційному господарському суді, Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду у господарській справі за позовом КП «Київтеплоенерго» до клієнта про визначання недійсним договору та стягнення 487279,34 грн, та представництво клієнта у відповідних відділах Державної виконавчої служби України та перед відповідними приватними виконавцями;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2021 на суму 12612,25 грн, за яким бюро надані наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи №910/20309/21; складання відзиву; складання адвокатських запитів; складання клопотання; компенсація витрат адвоката на послуги поштового зв`язку для пересилання кореспонденції;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 09.07.2022 на суму 12000,00 грн, за яким бюро були надані наступні послуги: складання заперечення на відповідь на відзив; складання клопотання про витребування доказів; складання клопотання про залучення доказів; представництво клієнта в судових засіданнях 24.01.2022, 25.05.2022, 08.06.2022 та 06.07.2022;

- банківські виписки з рахунку бюро на суму 12612,25 грн.

У клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначив, що заявлені відповідачем витрати є необґрунтованими, завищеними, не відповідають критеріям реальності, співмірності та пропорційності з предметом спору. Крім того, позивач посилався на те, що на підтвердження здійсненої оплати послуг адвоката відповідачем не надано суду належних доказів.

Аналогічні доводи заявлено скаржником також в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. ч. 3 та 4 ст. 244 ГПК України).

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Колегія суддів також зазначає, що у розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Наданими позивачем доказами, а саме копіями договору про надання правничої допомоги №14/12/2021-3 від 14.12.2021, актів приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2021 та 09.07.2022 підтверджується надання відповідачу професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Так, адвокатом витрачено 8 год. 10 хв. часу на надання правової допомоги, що у грошову еквіваленті складає 24500,00 грн (3000,00 грн за 1 годину робочого часу адвоката відповідно до п. 3.1 договору).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись вказаними процесуальними приписами, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково витрат, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З урахуванням викладеного у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічний висновок наведений у додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №911/471/19).

Разом з цим, апеляційний суд зазначає, що позивачем ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані при зверненні з апеляційною скаргою не надано суду будь-яких належних доказів або заперечень, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката у справі. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що позивач не довів на підставі ч. 6 ст. 126 ГПК України неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката щодо складності цієї справи.

Окрім цього, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З системного аналізу процесуального законодавства убачається, що будь-які дії учасника справи, пов`язані з її розглядом судом, у тому числі і надсилання процесуальних документів засобами поштового зв`язку є процесуальною дією у розумінні п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України, а відтак і витрати, понесені такою стороною, відносяться до складу судових витрат.

Отже, понесені відповідачем витрати у розмірі 112,25 грн на відправку поштової кореспонденції є такими, що пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, а отже правомірно заявлені відповідачем.

Твердження позивача про те, що розмір наданої правничої допомоги є значно та необґрунтовано завищеним, не підтверджується жодним належним доказом, в той час як відповідачем долучено до матеріалів справи належні докази на підтвердження заявленого до стягнення розміру таких витрат.

Крім того, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічних висновків дійшла об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених Житлово-будівельним кооперативом "Комунар".

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2022 у справі №910/20309/21 ухвалені з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2022 у справі №910/20309/21 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 21.09.2022.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов