РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.09.2022Справа № 910/19647/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» (вул. Колективна 10, м. Полтава, Полтавська область, 36023)

до Моторного (транспортного) страхового бюро України (Русанівський бульвар, 8, м. Київ, 02154)

про стягнення 6 609,78 грн.

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 6609,78 грн., а саме 1204,28 грн. процентів річних, 5405,50 грн. втрат від інфляції, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн. та на професійну правничу допомогу в сумі 4600,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт набуття ним на підставі Договору про надання фінансових послуг факторингу №5/30-11/2015 від 30.11.2015 року та пп. "г" пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" права вимоги згідно полісу №АІ/5679277 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, оскільки страховика - Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія "Україна" було ліквідовано, у зв`язку з чим, за умови часткового виконання відповідачем зобов`язання з виплати страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку ДТП, позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення процентів річних та втрат від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 21.12.2021 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 08.12.2021 року надійшли пояснення № 810006.1 від 20.12.2021 року на усунення недоліків позовної заяви, розглянувши які суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/19647/21, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також розмір заявлених позовних вимог господарським судом на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

В свою чергу від відповідача 11.01.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив №699/21/ІНС.ЛОУ від 10.01.2022 року на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо наявності у нього обов`язку з виплати суми заборгованості у розмірі 6609,78 грн. у зв`язку з тим, що покладання додаткового обов`язку на МТСБУ щодо виплати процентів річних та інфляційних втрат є безпідставним, оскільки така відповідальність не входить до зобов`язань відповідача, передбачених пп. «г» пункту 41.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Крім того, позивачем не надано доказів звернення з заявою про виплату страхового відшкодування до ПАТ «Страхова компанія «Україна», внаслідок чого нарахування процентів річних та інфляційних втрат неможливо обрахувати. Відповідач також посилається на те, що позивачу за договором про відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування не переходило право вимоги щодо пені, інфляційних втрат та процентів річних. Разом з цим, відповідачем заявлено вимогу про застосування до позовних вимог позивача про стягнення суми заборгованості у розмірі 6 609,78 грн. позовної давності згідно ст.ст. 266, 267 ЦК України. Відзив разом з доданими до нього доказами направлення на адресу позивача судом долучено до матеріалів справи.

Поряд з цим від позивача 25.01.2022 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив №810006 від 21.01.2022 року, у якій позивач заперечує доводи відповідача з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.09.2021 року у справі №910/14293/19, відповідно до якої МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, суми процентів річних, інфляційних втрат та пені, оскільки ці нарахування є невід`ємною частиною боргу зі сплати страхового відшкодування. Крім того позивач зазначає про звернення з позовом до суду в межах позовної давності, оскільки часткова сплата відповідачем суми основного боргу у розмірі 17 803,24 грн. свідчить про визнання ним боргу в цілому. Позивач також просить стягнути з відповідача окрім заявлених процентів річних та втрат від інфляції, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 6600,00 грн. (4600,00 грн.+2000,00 грн.). Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечень на відповідь на відзив або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Моторне (транспортне) страхове бюро України не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано на адресу суду заперечень відповідь на відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно визначення статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Як передбачено статтею 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в статті 354 Господарського кодексу України та статті 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 981 Цивільного кодексу України та частині 2 статті 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

У відповідності до статті 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов`язковим. Одним із видів обов`язкового страхування, згідно п. 9 частини 1 статті 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 6 вищевказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За визначенням статті 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2015 року у справі №752/11385/15-п, копія якої наявна в матеріалах справи, гр-н ОСОБА_1 02.07.2015 року приблизно о 18 годині 10 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai» реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Горького 17Б в м. Києві під час зміни напрямку руху та під час перестроювання, не впевнився в безпеці маневру, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Dodge» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив п. п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України. Вказаною постановою гр-на ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу на користь держави в сумі 340,00 грн.

Судом встановлено за матеріалами справи, що станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди 10.07.2015 цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «Hyundai Sonata» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який вчинив дорожньо-транспортну пригоду, була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» на підставі Полісу № АІ/5679277 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Поліс), з наступними умовами: страхова сума за шкоду майну - 50 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн., строком дії з 30.06.2015 року до 29.06.2016 року.

За загальним правилом, викладеним в пункті 3 статті 20 Закону України "Про страхування", при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України "Про страхування" до обов`язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 статті 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Аналогічні приписи містяться в частинах 1, 2 статті 990 Цивільного кодексу України, згідно яких страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката); страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно пунктом 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395) (далі - Методика), відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до пункту 2.3. Методики, це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Загальний розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Dodge RAM» реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП 02.07.2015, відповідно до Звіту №11904 про визначення вартості матеріального збитку від 10.07.2015 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно - асистуюча компанія «Довіра» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 14566/13 від 13.04.2013), становить 20 187,74 грн.

Так, у зв`язку з настанням страхового випадку 02.07.2015 року та пошкодженням в результаті ДТП транспортного засобу «Dodge RAM», реєстраційний номер НОМЕР_2 потерпіла особа ОСОБА_2 31.08.2015 року звернувся до страховика винної особи - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування, копія якої наявна в матеріалах справи.

Проте, вказана заява була залишена ПАТ «Страхова компанія «Україна» без відповіді та задоволення.

Також як встановлено судом за матеріалами справи, між гр. ОСОБА_2 (цедент (первісний кредитор) за договором) та Фізичною особою-підприємцем Шиян Денисом Сергійовичем (цесіонарій (новий кредитор) за договором) укладено Договір відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування від 24.11.2015 року (далі - Договір про відступлення права вимоги), за умовами якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, на підставі статей 512-519 Цивільного кодексу України цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій приймає і зобов`язується оплатити цеденту усі права вимоги, що виникли у цедента, у зв`язку із фактом настання дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «Hyundai Sonata» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням Антипова Антона Володимировича, відповідальність якого застрахована згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29.06.2015 року, номер полісу АІ/5679277, у страховій компанії ПАТ «СК «Україна».

Розділами 2 - 8 Договору про відступлення права вимоги сторонами погоджено ціну договору і порядок розрахунків, порядок виконання договору, права та обов`язки, відповідальність сторін, строк дії договору та інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (п.6.1 Договору про відступлення права вимоги).

Вказаний Договір про відступлення права вимоги підписаний цедентом особисто та представником цесіонарія і засвідчений печаткою останнього.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

В силу статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтями 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Згідно з пунктом 1.2 Договору про відступлення права вимоги виплати страхового відшкодування, внаслідок укладення цього договору цесіонарій займає місце цедента (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли із вищезазначеної ДТП, у тому числі права одержання грошового відшкодування, нанесеного шкоди майну цедента, від винної особи, страхової компанії або від Моторного (транспортного) страхового бюро (далі - МТСБУ), в передбачених законом випадках.

Пунктом 1.3 Договору про відступлення права вимоги визначено характеристику права вимоги, що передається цесіонарію цедентом за цим Договором, а саме: загальна сума боргу (страхове відшкодування), право вимоги сплати якого передається цедентом, складає 17 803,24 грн.

Зобов`язаними особами (боржниками), у відповідності до пункту 1.4 Договору є: особа, визнана винною у скоєнні ДТП - ОСОБА_3 ; страхова компанія - ПАТ «СК «Україна»; Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Відповідно до пункту 2.1 Договору про відступлення права вимоги виплати страхового відшкодування за передані права вимоги до боржника за договором страхування цесіонарій сплачує цеденту 5 341,00 грн.

Відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Так, для реалізації цесіонарієм придбаних ним прав цедент, у відповідності до пунтку 3.1 Договору передає під час підписання цього Договору наступні документи: чинний на дату ДТП поліс ОСЦВВТЗ або посвідчення відповідної пільгової категорії (учасник бойових дій, інвалід війни, інвалід 1 групи); копію паспорту, що засвідчує особу цедента; копію посвідчення водія цедента; довідку про присвоєння цеденту ідентифікаційного номеру; копію документу про реєстрацію транспортного засобу та документу, що посвідчує правомірність керування ТЗ цедентом; довідку про пошкодження ТЗ, складену інспектором ДАІ на місці ДТП; відомості про наявність добровільного страхування автомобіля (КАСКО); оригінал або завірену належним чином копію авто товарознавчого дослідження щодо встановлення розміру заданої шкоди (ремонт з урахуванням фізичного зносу), складеного відповідно до чинного законодавства, з обов`язковим долученням оригіналів фотографій пошкодженого ТЗ, зображення номерних знаків та номеру кузову (VIN код), або оригінал чи завірену належним чином копію авто товарознавчого дослідження щодо встановлення вартості ТЗ після ДТП у разі визнання ТЗ фізично знищеним; довідку про ДТП, яка видається органами внутрішніх справ (розширена довідка із зазначенням інформації про учасників ДТП та про осіб, винних у скоєнні ДТП); копію постанови місцевого суду, завірену належним чином (мокрою печаткою відповідного суду), що підтверджує відповідальність іншого учасника ДТП; заяву про відсутність здійснення взаєморозрахунків з особою, відповідальною за заподіяну шкоду; заяву до страхової компанії про відшкодування шкоди.

У відповідності до положень статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Вказаним приписам цивільного законодавства кореспондують умови п.п. 4.5.3, 4.2.2 Договору про відступлення права вимоги, згідно якого цедент відповідає перед цесіонарієм за дійсність грошової вимоги, що відступається згідно із цим договором; не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошового зобов`язання, право вимоги за яким відступається згідно із цим Договором.

За таких обставин, за матеріалами справи судом встановлено факт заміни в основному зобов`язанні первісного кредитора - гр. ОСОБА_2 на нового кредитора - ФОП Шиян Д.С., яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням всіх необхідних умов Договору про відступлення права вимоги (цесія) випалти страхового відшкодування від 24.11.2015 року.

В результаті новий кредитор - ФОП Шиян Д.С. отримав право замість первісного кредитора - гр. ОСОБА_2 вимагати від боржника виплати страхового відшкодування в сумі 17 803,24 грн. на виконання умов Полісу АІ/5679277.

Окрім того, між 30.11.2015 року Фізичною особою-підприємцем Шиян Д.С. (клієнт за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАРКС.КАПІТАЛ" (фактор за договором, позивач у справі) укладено Договір про надання фінансових послуг факторингу № 5/30-11/2015 (далі - Договір факторингу), в порядку та на умовах якого клієнт передає фактору, а останній приймає і зобов`язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта з Договорів відступлення права вимоги виплати страхового відшкодування відповідно до Додатку №1 до цього договору (далі - основні договори), у тому числі за Договором відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування від 24.11.2015 року на суму 17 803,24 грн. (пункт 30 Додатку №1 до Договору факторингу).

Розділами 2 - 6 Договору факторингу сторони узгодили порядок виконання договору, права та обов`язки сторін, ціну договору і порядок розрахунків, відповідальність сторін і вирішення спорів, строк дії договору тощо.

Згідно з пунктом 6.1 Договору факторингу вказаний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Вказаний Договір факторингу підписаний представником позивача та ФОП Шиян Д.С. особисто та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договору факторингу, який підпадає під правове регулювання норм глави 73 Цивільного кодексу України.

Приписами частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини 1 статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Метою договору факторингу може бути як передача факторові права вимоги клієнта до боржника в обмін на надання клієнтові грошових коштів, так і відступлення клієнтом своєї вимоги в забезпечення виконання його зобов`язань перед фактором. Предметом договору факторингу може бути одна або декілька вимог.

Пунктом 1.2 Договору факторингу визначено, що в силу цього договору позивач займає місце клієнта (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли із вищезазначеного договору відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі.

Положеннями пункту 1.3 Договору факторингу визначено характеристику прав, переданих позивачу клієнтом за цим договором, а саме загальна сума боргу становить 1 226 167,76 грн.

Поряд із цим вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 дійшла висновку, що слід виходити з наведених суттєвих ознак договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

До основних ознак договору факторингу слід віднести, зокрема, предмет договору, яким є відступлення права грошової вимоги, у зв`язку з чим відбувається заміна кредитора у зобов`язанні. Метою такого відступлення є отримання фінансування від фактора (банка чи іншої фінансової установи), що, в свою чергу, зумовлює віднесення факторингу до фінансових операцій. Віднесення факторингу до фінансових послуг обумовило ще одну відмінну ознаку такого договору, а саме специфіку його сторін, зокрема, фактором може бути банк чи інша фінансова установа, а клієнтом юридична особа чи фізична особа-підприємець. Окрім цього, фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів (факторинг) відбувається за плату (окрім випадків, коли факторинг має забезпечувальний характер), розмір якої визначається договором, це може бути як сплата відсотків, так і фіксованої ставки за таку фінансову послугу. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Отже, договір факторингу поєднує в собі ознаки різних договорів: цесії (відступлення права вимоги), кредитування, страхування, застави, поруки, і є окремим видом правочину, який регулюється спеціальними нормами законодавства, а саме Главою 73 ЦК України "Факторинг", Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" тощо.

В силу договору факторингу фактор займав місце клієнта як кредитора, і набув належного йому права одержання від боржника за зобов`язанням сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1.4 Договору факторингу зобов`язаною особою згідно з пунктом 30 Додатку №1 до Договору факторингу є боржник - ОСОБА_3 ; страхова компанія - ПАТ «СК «Україна»; моторне (транспортне) страхове бюро України у порядку, передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Умовами пункту 1.5 Договору факторингу визначено, що зобов`язання клієнта перед боржником за основними договорами на момент укладення цього Договору клієнтом виконані повністю.

Згідно з пунктом 2.1 Договору факторингу для реалізації фактором придбаних ним прав клієнт передає під час підписання цього Договору наступні документи: засвідчені копії основних договорів; пакет документів відповідно до п. 3.1 основних договорів.

Пунктом 4.1 Договору факторингу передбачено, що за передані права вимоги до боржника за Договором факторингу позивач сплачує клієнтові 368 449,00 грн.

Згідно з пунктом 4.2 Договору факторингу позивач зобов`язується протягом 10 банківських днів після набуття чинності цим Договором перерахувати платіжним дорученням на поточний рахунок клієнта грошову суму, визначену у пункті 4.1 цього Договору.

Відтак позивач, уклавши Договір факторингу з ФОП Шиян Д.С., набув право грошової вимоги з одержання страхового відшкодування нанесеної шкоди (за договором/полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ №5679277 від 29.06.2015 року), зокрема, у розмірі 17 803,24 грн. до боржників, які визначені у пункті 30 Додатку №1 до Договору факторингу, а саме до визнаної винною у скоєнні ДТП особи - ОСОБА_3 ; страхової компанії - ПАТ "СК "Україна"; Моторного (транспортного) страхового бюро України, у порядку, передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", тобто правомірно набув прав нового кредитора у зобов`язанні.

Тобто, починаючи з 30.11.2015 року кредитором у договірному зобов`язанні за страховою подією (дорожньо-транспортною пригодою, що відбулася 02.07.2015 року) є Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРКС.КАПІТАЛ".

При цьому обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що в порушення умов договору страхування (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ/5679277, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Україна" в порушення п. 36.2 п. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не здійснило виплату страхового відшкодування у передбачений законом строк (протягом 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування), тобто до 29.11.2015 року.

Разом з тим судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 року порушено провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна».

Реалізуючи право кредитора за Полісом позивач 30.03.2018 року звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою №28 від 27.03.2018 року про грошові вимоги до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" за 23 договорами факторингу на загальну суму 8 510 680,57 грн., в тому числі, і за Договором факторингу № 5/30-11/2015 на загальну суму 1 226 167,76 грн., що ґрунтуються на невиконаних Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Україна" зобов`язаннях з виплати страхового відшкодування потерпілим за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якій просив визнати грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКС.КАПІТАЛ" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" та включити грошові вимоги у вказаному розмірі до реєстру вимог кредиторів.

Окрім цього 24.04.2018 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою №б/н від 23.04.2018 року про уточнення грошових вимог до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", у тому числі за зобов`язаннями, що виникли за Договором факторингу № 5/30-11/2015 та на підставі договору/полісу АІ №5679277.

Так, відповідно до пункту 117 Додатку №1 від 23.04.2018 року до уточнень до заяви про грошові вимоги ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» від 27.03.2018 року, позивач просив визнати грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКС.КАПІТАЛ" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", зокрема, за договором факторингу № 5/30-11/2015, у тому числі вимоги у сумі страхового відшкодування у розмірі 17 803,24 грн., процентів річних у сумі 1 204,28 грн., інфляційних втрат у сумі 5 405,50 грн. та 4 450,81 грн. - пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 року ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» визнано одним з кредиторів ПАТ «СК «Україна» на суму 15 298 994,30 грн., з яких 9 547 674,57 грн. - вимоги першої черги, 3 916 198,78 грн. - вимоги четвертої черги, 1 835 120,95 грн. - вимоги шостої черги.

Отже, позивача визнано кредитором Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», в тому числі і за Договором факторингу № 5/30-11/2015 на суму 17 803,24 грн. (пункт 30 Додатку №1 до Договору факторингу № 5/30-11/2015) - вимоги першої черги, а також кредитором щодо нарахованих процентів річних у сумі 1 204,28 грн., інфляційних втрат у сумі 5 405,50 грн. - вимоги четвертої черги та пені у сумі 4 450,81 грн. - вимоги шостої черги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі №910/842/18 затверджено звіт ліквідатора та затверджено ліквідаційний баланс банкрута станом на 17.07.2019 року, ПАТ «СК «Україна» ліквідовано як юридичну особу у зв`язку із банкрутством. Крім того, відповідно до вказаної ухвали суду від 17.07.2019 року у відповідності до положень частини 5 статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визнано погашеними у зв`язку з недостатністю майнових активів боржника вимоги кредиторів, зокрема, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» першої черги на суму 9 555 040,57 грн., четвертої черги на суму 3 916 198,78 грн., шостої черги на суму 868 953,48 грн., загальна сума 20 340 192,80 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

При цьому згідно частиною 1 статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Розпорядник майна боржника не пізніше ніж на десятий день з дня, наступного після закінчення встановленого частиною першою цієї статті строку, з урахуванням результатів розгляду вимог кредиторів боржником повністю або частково визнає їх або відхиляє з обґрунтуванням підстав визнання чи відхилення, про що письмово повідомляє заявників і господарський суд, а також подає до суду письмовий звіт про надіслані всім кредиторам боржника повідомлення про результати розгляду грошових вимог та їх отримання кредиторами разом з копіями повідомлень про вручення поштового відправлення та описів вкладення в поштове відправлення або інших документів, що підтверджують надсилання повідомлення кредиторами (частина 6 статті 23 вказаного Закону).

В силу положень частини першої та другої статті 41 вказаного Закону задоволення вимог кредиторів боржника забезпечує ліквідатор у встановленому цим Законом порядку. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; аналізує фінансове становище банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; пред`являє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; має право отримувати кредит для виплати вихідної допомоги працівникам, що звільняються внаслідок ліквідації банкрута, який відшкодовується згідно з цим Законом позачергово за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута; з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю. Виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута провадиться ліквідатором у першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, або отриманого для цієї мети кредиту; заявляє в установленому порядку заперечення щодо заявлених до боржника вимог поточних кредиторів за зобов`язаннями, які виникли під час провадження у справі про банкрутство і є неоплаченими; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; передає в установленому порядку на зберігання документи банкрута, які відповідно до нормативно-правових документів підлягають обов`язковому зберіганню, на строк не менше п`яти років з дати визнання особи банкрутом; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

За приписами частин першої-третьої статті 46 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого, зокрема, додаються: відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів. Якщо ліквідатор не виявив майнових активів, що підлягають включенню до складу ліквідаційної маси, він зобов`язаний подати господарському суду ліквідаційний баланс, який засвідчує відсутність у банкрута майна. Якщо за результатами ліквідаційної процедури після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.

За таких обставин встановлені вищезазначеною ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі № 910/842/18 розмір та обґрунтованість грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКС.КАПІТАЛ" як нового кредитора в сумі 17 803,24 грн. страхового відшкодування, 1 204,28 грн. процентів річних, 5 405,50 грн. інфляційних втрат, 4 450,81 грн. пені до ПАТ «СК «Україна» в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

Окрім цього вказаною ухвалою встановлено, що вимоги кредиторів, які визнані судом та включені до реєстру вимог кредиторів, не задоволені у зв`язку з тим, що ліквідатором не виявлено достатньо майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси для погашення кредиторських вимог.

Отже, факт недостатності коштів та майна страховика ПАТ «СК «Україна» - учасника Моторного (транспортного) страхового бюро України для задоволення вимог його кредиторів є встановленим та враховується судом згідно приписів ст.75 ГПК України.

Суд зазначає, що частиною 1 статті 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду заподіяну третім особам.

Відповідно до п. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;

в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.

Таким чином МТСБУ відшкодовує шкоду за рахунок коштів фонду захисту потерпілих у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ у двох випадках: визнання страховка банкрутом або ліквідації страховика, а також у випадку недостатності коштів страховика та існування заборгованості за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З огляду на вищевикладене, оскільки судом у справі № 910/842/18 встановлено факт недостатності коштів та майна страховика ПАТ «СК «Україна» - учасника МТСБУ для задоволення вимог його кредиторів, станом на момент звернення позивача із даним позовом до суду останнього визнано кредитором страхової компанії - банкрута із грошовими вимогами, в тому числі, у розмірі 17 803,24 грн. страхового відшкодування, 1204,28 грн. процентів річних, 5 405,50 грн. інфляційних втрат, 4 450,81 грн. пені та під час провадження у справі про банкрутство такої особи не виявлено майна або інших активів, за рахунок яких могли бути задоволені вимоги позивача, останній набув право грошової вимоги за зобов`язаннями до МТСБУ, на яке обов`язок з такого відшкодування покладено приписами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку з викладеним на підставі підпункту "г" пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та з метою досудового врегулювання спору Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» 23.08.2019 року звернулось до МТСБУ з заявою, копія якої міститься в матеріалах справи, про виплату грошових коштів в сумі 28 863,83 грн., з яких 17 803,24 грн. страхового відшкодування, 1 204,28 грн. процентів річних, 5 405,50 грн. інфляційних втрат, 4 450,81 грн. пені.

У відповідь на вказану вимогу МТСБУ листом №3.1-05/29663 від 12.09.2019 року повідомило позивача про прийняте відповідачем рішення про виплату на користь ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» страхового відшкодування у розмірі 17 803,24 грн.

Так, відповідач платіжним дорученням № 1152619 від 02.09.2019 року здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 17 803,24 грн. (транспортний засіб НОМЕР_2 ) на користь позивача, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по банківському рахунку ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» за період 12.09.2019 року.

Щодо іншої частини вимог відповідач вважає, що у нього відсутній обов`язок із сплати замість ліквідованого страховика 3% річних та інфляційних втрат, оскільки ним не порушувались права потерпілої особи (не прострочувалась страхова виплата), а також у зв`язку з тим, що у Моторного (транспортного) страхового бюро України відсутній обов`язок відшкодовувати інші вимоги, крім суми страхового відшкодування, яке не було виплачене ліквідованим страховиком, відтак відповідачем виконано зобов`язання частково лише в сумі страхового відшкодування.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем, свої зобов`язання щодо відшкодування позивачу, зокрема, 1 204,28 грн. процентів річних, 5 405,50 грн. інфляційних втрат відповідачем у встановлений цивільним кодексом та спеціальним законодавством виконано не було, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними чи розірвання вказаних Договору відступлення права вимоги (цесія) виплати страхового відшкодування від 24.11.2015 року, Договору про надання фінансових послуги факторингу № 5/30-11/2015 від 30.11.2015 року та/або їх окремих положень сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних Договорів на час їх підписання та під час виконання суду не надано.

Окрім цього в матеріалах справи відсутні та сторонами суду не надані докази скасування ухвал суду від 15.06.2018 року та 17.07.2019 року у справі № 910/842/18 про банкрутство ПАТ «СК «Україна» та спростування викладених в них висновків і встановлених судом фактів, зокрема, щодо фактичного підтвердження та визнання вимог кредитора в сумі 28 863,83 грн., з яких 17 803,24 грн. страхового відшкодування, 1 204,28 грн. процентів річних, 5 405,50 грн. інфляційних втрат, 4 450,81 грн. пені.

В свою чергу заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилається на те, що позивач на підставі Договору факторингу № 5/30-11/2015 від 30.11.2015 року не набув права вимоги до МТСБУ в частині стягнення штрафних санкцій у сумі 6 609,78 грн., з яких 1 204,28 грн. процентів річних та 5 405,50 грн. інфляційних втрат. Крім того, на думку відповідача, відповідальність страховика-банкрута щодо сплати штрафних санкцій за порушення ним грошового зобов`язання по виплаті страхового відшкодування не входить до зобов`язань МТСБУ, передбачених пп. «г» пункту 41.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Суд зазначає, що в силу приписів статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно з пунктом 9.1 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

У відповідності до пункту 22.1 статті 22 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

У контексті статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16, від 20.11.2018 у справі №910/23457/17, від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16, від 15.03.2018 у справі №910/9978/15, від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 та постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

У частині 3 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Таким чином правовідносини з виплати страхового відшкодування на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в яких страховик - ТОВ «СК «Україна» у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити потерпілій особі страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а відтак правовідносини, які склалися між сторонами щодо відшкодування МТСБУ за рахунок фонду захисту потерпілих внаслідок недостатності коштів та майна вказаного страховика, визнання банкрутом та ліквідації останнього шкоди за договором/полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що розглядаються у даній справі, також є грошовими.

Тобто, оскільки грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і факту завдання майнової шкоди іншій особі, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, за висновками суду на них поширюється дія положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 06.06.2012 у справі № 303/2147/14-ц (провадження № 6-49цс12), а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2018 у справі № 910/17993/15, від 28.02.2018 у справі № 149/344/15-ц, від 06.06.2019 у справі № 758/8819/16-ц, від 26.06.2019 у справі № 760/2905/16-ц, від 04.09.2019 у справі № 280/2625/13-к, від 16.10.2019 у справі № 452/3519/15.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) погодилась із викладеним у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 висновком про те, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

З огляду на викладене та враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19 суд зазначає, що існує стала судова практика Верховного Суду, що в разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначає позивач та вбачається з позовної заяви, предметом позовних вимог є стягнення штрафних санкцій у розмірі 6 609,78 грн., які нараховані у зв`язку з невиконанням ПАТ «СК «Україна» свого грошового зобов`язання по виплаті страхового відшкодування у сумі 17 803,24 грн. на підставі договору страхування, оформленого полісом АІ №5679277. Оскільки потерпіла особа ОСОБА_2 подав до ПАТ «СК «Україна» заяву про страхове відшкодування 31.08.2015 року, договірне зобов`язання по виплаті страхового відшкодування на підставі полісу АІ №5679277 мало бути виконано страховою компанією-банкрутом до 29.11.2015 року, а тому позивачем визначений період нарахування процентів річних та втрат від інфляції з 30.11.2015 року по 02.03.2018 року.

У зв`язку з визнанням страховика-учасника МТСБУ (Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Україна") банкрутом та його ліквідацію, а також недостатність коштів і майна страховика-учасника МТСБУ для здійснення грошових виплат його кредиторам (зокрема, позивачу), з урахуванням права вимоги, отриманого позивачем за Договором факторингу щодо одержання від боржника суми основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі, позивач просить стягнути зазначену суму штрафних санкцій саме з МТСБУ.

В свою чергу суд зазначає, що Правовідносини за договором страхування в процедурі ліквідації страховика і після її завершення врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Норми статті 87 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відповідно до приписів якого здійснювалось провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство ПАТ "СК "Україна", не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів в процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма частини п`ятої статті 45 Закону про банкрутство встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Натомість спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика.

Зокрема, відповідно до пункту 20.3 статті 20 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Підпунктом "ґ" пункту 41.1. статті 41 вказаного Закону передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі.

При цьому зазначені нормативні акти в цілому та наведені норми, зокрема, не передбачають винятків із загального правила про майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені) та відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України - сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Верховний Суд у справі № 910/14293/19 вказав, що у подібних правовідносинах акцент потрібно ставити не на відшкодуванні шкоди, яка відшкодовується МТСБУ у випадках, передбачених ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме на переході до МТСБУ обов`язків за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності тих страховиків, які ліквідовані, що передбачено положеннями п. 20.3 ст. 20 та ст. 41 цього Закону.

Отже, з огляду на правову позицію Верховного Суду, висловлену у справі № 910/14293/19, МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Водночас позиція відповідача у цій справі полягає у тому, що він несе відповідальність за зобов`язаннями ліквідованих (у даному випадку із застосуванням процедури банкрутства) страховиків виключно в межах регламентних виплат (страхового відшкодування), натомість інші нарахування, а саме пов`язані з несвоєчасним виконанням такого зобов`язання (як то 3% річних, інфляційні втрати та пеня), зокрема визнані у справі про банкрутство ліквідованого страховика, мають бути списані - визнані погашеними в силу статті 45 Закону про банкрутство.

Правильність цієї позиції узгоджується із фактом визнання у справі про банкрутство кредиторських вимог позивача до ПАТ "СК "Україна" як на суму страхового відшкодування, так і на спірні у цій справі суми 3 % річних та інфляційних втрат, а також узгоджується з умовами пункту 1.2 Договору про надання фінансових послуг факторингу №5/30-11/2015 від 30.11.2015 року - щодо права позивача (фактора та кредитора за Договором) одержати від боржника суми основного боргу, відсотки, неустойки у повному обсязі.

Таким чином, для вирішення спору про покладення на МТСБУ (відповідно до пункту 20.3 статті 20 та підпункту "ґ" пункту 41.1. статті 41 Закону № 1961-IV) обов`язку сплачувати за ліквідованого страховика окрім суми страхового відшкодування, також 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих в силу Закону за прострочення виплати страхового відшкодування, допущене страховиком, обставини прострочення Моторним (транспортним) страховим бюро України виплати страхувальнику цього страхового відшкодування не входять до предмету доказування та не підлягають оцінці.

Більше того, обставини правильності розрахунків спірних сум 3% річних та інфляційних втрат, які були визнані як кредиторські вимоги у справі № 910/842/18 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", встановлені ухвалою господарського суду міста Києва від 28.11.2018 року у справі № 910/842/18, мають преюдиційне значення і не потребують повторного доказування.

Слід також зазначити, що, з урахуванням принципу верховенства права та визначеного сталою практикою Великої Палати Верховного Суду способу захисту (щодо звернення не до завдавача шкоди, а до його страховика), покладення, у даному випадку, відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання (страхового відшкодування) на МТСБУ з метою належного захисту права потерпілого на своєчасне та належне отримання гарантованих законом виплат (відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди) є правомірним та справедливим.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 року у справі № 910/14293/19.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на перехід до позивача права вимоги до відповідача зі сплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/5679277 та матеріальних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання Моторним (транспортним) страховим бюро України зобов`язань з відшкодування за рахунок коштів фонду захисту потерпілих суми невиконаного грошового зобов`язання, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з МТСБУ відшкодування суми 3% річних у розмірі 1 204,28 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5 405,50 грн., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, МТСБУ заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення вказаних сум, яка, на думку відповідача має обчислюватись з дати настання страхового випадку.

Наразі, у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про сплив позовної давності щодо вимог про стягнення процентів річних та втрат від інфляції, оскільки відповідно до умов Договору про відступлення права вимоги від 24.11.2015 року до позивача перейшло право вимоги у порядку суброгації, а отже перебіг загального строку позовної давності, на переконання відповідача, починається з дати ДТП - 02.07.2015 року, та, відповідно, закінчується - 02.07.2018 року.

Суд зазначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність в один рік, застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 Цивільного кодексу України).

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, як зазначено в п. 2.2. Постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

Як зазначалось вище, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням, відтак в контексті спірних правовідносин право на позов має бути пов`язане, зокрема, з початком виникнення відповідного обов`язку у МТСБУ щодо виконання зобов`язань ліквідованого страховика.

Аналіз положень пунктів 2, 3 статті 20 та пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV свідчить, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Тому, на переконання суду, з урахуванням положень підпункту "ґ" пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов`язок МТСБУ щодо відшкодування шкоди замість ліквідованого страховика виникає з моменту встановлення судом факту недостатності коштів та майна такого страховика, чим, у цьому випадку, є дата постановлення ухвали господарського суду про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, закриття провадження у справі про банкрутство страховика - банкрута. Важливим при цьому є врахування обставин того, що вимоги кредиторів не були задоволені, у зв`язку з відсутністю достатніх майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси.

Відтак право вимоги потерпілого до МТСБУ за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика виникає саме з моменту ліквідації такого страховика ухвалою господарського суду у справі про банкрутство, а не від дати настання страхової події, як помилково вважає відповідач.

Правильність цієї позиції підтверджується правовими висновками Верховного суду України, викладеними у постанові від 07.09.2021 року у справі №910/14293/19.

Як зазначалось раніше, судом встановлено факт ліквідації ПАТ «СК «Україна» ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року у справі № 910/842/18 у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами, що стало підставою для звернення ТОВ «Маркс.Капітал» з позовом у цій справі, що розглядається.

При цьому вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних у розумінні ст. 625 ЦК України мають похідну природу від основного грошового зобов`язання, тому до них застосовується загальний строк позовної давності у три роки.

Отже, встановлені судом обставини щодо ліквідації ухвалою від 17.07.2019 року страховика ПАТ «СК «Україна» за вказаних висновків є початком перебігу строку позовної давності, що свідчить про звернення ТОВ "Маркс.Капітал" з позовом до МТСБУ 26.11.2021 року (згідно дати оформлення поштового відправлення на адресу Господарського суду міста Києва №226) в межах такого строку.

Враховуючи вищезазначене та встановлені судом обставини щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 6600,00 грн., з урахуванням викладених в позовній заяві вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4600,00 грн. та додатково заявлених у відповіді на відзив витрат в сумі 2000,00 грн. суд зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Стаття 16 ГПК України закріплює за учасниками справи право на користування правничою допомогою.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В свою чергу, з аналізу наведеної норми законодавства вбачається, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку ти доказами і доводам, що наводяться сторонами у справі, тобто суд не може діяти на корить будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам господарського судочинства.

Таким чином суд може зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони, яка і зобов`язана довести не співмірність заявлених опонентом витрат.

При цьому у відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на однотипність поданих ТОВ «МарксКапітал» до Господарського суду міста Києва позовів, у зв`язку з чим просив зменшити витрати позивача у вказаній частині.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських об`єднань та бюро, з надання правничої допомоги щодо ведення справи в суді розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених статтями 129, 130 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено судом за результатами розгляду позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено до матеріалів справи докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію Договору про надання правової допомоги № 96 від 01.06.2020 року (договір), укладеного між Адвокатським об`єднанням «Дефендерс» (адвокатське об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» (клієнт); копію Додаткової угоди №1 до договору від 01.06.2020 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 05.10.2020 року серії АІ № 1059663; копію акту приймання-передачі наданої правової допомоги №286 від 25.11.2021 року та № 453 від 21.01.2021 року.

За твердженням позивача, загальна сума нарахованих останнім до стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи № 910/19647/21, склала 6600,00 грн.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частина 2 статті 16 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

За приписами частиною 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України (заява № 19336/04, п. 269) визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Така ж правова позиція випливає з інших рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Суд зазначає, що визначений ст. 129 Конституції України та ст. ст. 2, 13 ГПК України принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Окрім цього чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити реальність їх оплати. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів.

Водночас, як зазначено в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Отже, виходячи з наданих позивачем доказів на підтвердження понесених витрат під час розгляду даної справи суд виходить із загальних критеріїв оцінки послуг з надання правничої допомоги з урахуванням обсягу та змісту підготованих адвокатом документів.

Згідно пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України), покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги №96 від 01.06.2020 року (договір), укладеного між Адвокатським об`єднанням «Дефендерс» (адвокатське об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» (клієнт) (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту правову допомогу, спрямовано на захист, забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також відновлення у разі порушення.

Згідно з пунктом 1.4 Договору адвокатське об`єднання надає клієнту правову допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити та прийняти надану адвокатським об`єднанням правову допомогу на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 3.2 Договору розмір гонорару за надання адвокатським об`єднанням правової допомоги, визначеної у пункті 1.2 договору, та порядок його сплати визначається сторонами в додаткових угодах до даного договору.

Відповідно до пункту 2 Додаткової угоди №1 до договору від 01.06.2020 року, гонорар за надання адвокатським об`єднанням правової допомоги сплачується клієнтом у формі фіксованої оплати, відповідно до цін (тарифів), визначених в Додатку №1 до даної Додаткової угоди «Тарифи за надання окремих видів правової допомоги». Копію Додатку №1 до Додаткової угоди №1 до договору «Тарифи за надання окремих видів правової допомоги» надано позивачем до матеріалів справи.

Відповідно до пункту 3 Додаткової угоди №1 до договору від 01.06.2020 року гонорар сплачується на підставі та за реквізитами авансового рахунку або акту приймання-передачі наданої правової допомоги, підписаного сторонами або узгодженого сторонами шляхом обміну листами, електронними листами, протягом трьох робочих днів з моменту підписання або узгодження.

Так, згідно з наданим позивачем актом приймання-передачі наданої правової допомоги №286 від 25.11.2021 року, адвокатським об`єднанням було надано, а клієнтом отримано наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи - витрачений час (0,5 години), коефіцієнт складності (1) , вартість послуги (600,00 грн); підготовка та подання позовної заяви до суду - витрачений час (1 година), коефіцієнт складності (0,20), вартість послуги (4 000,00 грн.).

Окрім цього згідно з актом приймання-передачі наданої правової допомоги №453 від 21.01.2022 року, адвокатським об`єднанням було надано, а клієнтом отримано наступні послуги: підготовка та подання відповіді на відзив - витрачений час (0,5 години), коефіцієнт складності (0,20), вартість послуги (2 000,00 грн.).

Зазначені акти приймання-передачі підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками.

Відповідно до пункту 2.3 договору від імені адвокатського об`єднання надавати правову допомогу уповноважено адвокатів об`єднання, які можуть діяти як разом та і незалежно один від одного на підставі ордерів, виданих адвокатським об`єднанням.

Надання правової допомоги позивачу Адвокатським об`єднанням «Дефендерс» у Господарському суду міста Києва підтверджується участю у справі №910/19647/21 адвоката Більчука Олександра Олександровича, який діє на підставі ордера серії АІ №1059663 від 05.10.2020 на надання правової допомоги ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ», виданого адвокатським об`єднанням «Дефендерс».

Суд також бере до уваги, що позовна заява ТОВ «МАРКС.КАПІТАЛ» до МТСБУ про стягнення 6 609,78 грн., так само як і відповідь на відзив на позовну заяву від 21.01.2022 року підписано адвокатом Більчук О.О.

За результатами здійсненого судом аналізу наданого позивачем розрахунку витрат на професійну правничу допомогу судом встановлено, що розрахунок витрат на професійну правничу допомогу виконано з урахуванням часу, витраченого адвокатом, та обсягом послуг. Так, на ознайомлення з матеріалами справи адвокатом витрачено пів години (вартість послуги складає 600,00 грн.), на підготовку, складання та подання позовної заяви до суду адвокатом витрачено одну годину (вартість послуги складає 4 000,00 грн.), а на підготовку та подання відповіді на відзив - пів години (вартість послуги складає 2 000,00 грн.), при цьому при визначенні вартості робіт було застосовано коефіцієнт складності справи - 0,20.

Отже, виходячи із загальних критеріїв оцінки послуг з надання правничої допомоги з урахуванням обсягу та змісту підготованих адвокатом документів, суд вважає, що витрачений адвокатом час та вартість робіт відповідають критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, при визначенні вартості робіт адвокатом позивача враховано однотипність судових справ, які знаходяться у провадженні Господарського суду м. Києва та з урахуванням цих обставин визначено вартість наданих послуг, що відповідає позиції обґрунтованості, співрозмірності витрат із складністю справи, відповідності критерію реальності таких витрат з обсягом наданих послуг.

Поряд із цим судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та постанові від 21.01.2020 у справі № 904/1038/19, відповідно до яких витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Разом з цим суд враховує, що розмір витрат на надання послуг правничої допомоги у сумі 6 600,00 грн. майже дорівнює сумі позовних вимог у розмірі 6 609,78 грн., проте зважає на фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, зокрема, зміст та обсяг наданих представником позивача заяв по суті даного спору (позовна заява, відповідь на відзив тощо).

Враховуючи викладене, дослідивши надані представником позивача докази, в т.ч. акти приймання-передачі наданої правової допомоги, приймаючи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціну позову, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, та з урахуванням висновків суду щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 6600,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (Русанівський бульвар, будинок 8, м. Київ, 02154, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКС.КАПІТАЛ» (вул. Колективна, 10, м. Полтава, 36023; ) 1 204 (одну тисячу двісті чотири) грн. 28 коп. процентів річних, 5 405 (п`ять тисяч чотириста п`ять) грн. 50 коп. втрат від інфляції, 6 600 (шість тисяч шістсот) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 19 вересня 2022 року.

Суддя А.М. Селівон