ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2022 р. Справа№ 910/479/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Євсікова О.О.

секретар судового засідання: Поливач В.Д.

за участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021

у справі № 910/479/21 (суддя Шкурдова Л. М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім"

до Державної казначейської служби України

про стягнення 122 230,80 грн.

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

В січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, а саме позивач просить суд відшкодувати за рахунок держави майнову шкоду, завдану бездіяльністю Державної казначейської служби України щодо строків виконання рішення господарського суду Запорізької області від 22.10.2018 р у справі № 908/1482/18, в розмірі 37278,00 грн. трьох процентів річних та 34952,80 грн. втрат від інфляції; відшкодувати за рахунок держави немайнову шкоду в розмірі 50000,00 грн., завдану бездіяльністю Державної казначейської служби України щодо строків виконання рішення господарського суду Запорізької області від 22.10.2018 р. у справі №908/1482/18.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду Запорізької області по справі № 908/1482/18 стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Техенергохім» суму коштів в розмірі 1114723 грн відшкодування матеріальної шкоди. На виконання вказаного судового рішення судом видано наказ, з яким позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області. Позивач вказує, що перерахування коштів за рішенням суду повинно бути здійснено протягом трьох місяців, а у випадку порушення вказаного строку - стягувачу виплачується компенсація в розмірі 3 % річних від несплаченої суми. За твердженням позивача рішення господарського суду Запорізької області від 22.10.2018 р. у справі № 908/1482/18 виконано пізніше ніж через рік, із значним порушенням встановленого законом строку, в зв`язку з чим позивач вказує, що бездіяльністю казначейства йому завдано шкоду та в подальшому виплату боргу йому здійснено без встановленої законом компенсації в розмірі трьох відсотків річних. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Доводи та заперечення відповідача.

Відповідач у відзиві проти позову заперечував, посилаючись на те, що наказ, виданий на виконання рішення Господарського суду Запорізької області по справі №908/1482/18, знаходився в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою з 10.06.2019, та на його виконання грошові кошти були перераховані 28.05.2020. Відповідач вказує, що він неодноразово звертався до Міністерства фінансів України з пропозиціями щодо збільшення бюджетних призначень; перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність Казначейства, а у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для відшкодування шкоди за поданими судовими рішеннями. Відповідач зазначає про відсутність підстав для стягнення немайнової шкоди.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України чере6з Державну казначейську службу України на користь позивача стягнуто 3% річних в розмірі 24 477 грн 67 коп, інфляційні втрати в розмірі 34 952 грн 80 коп, та 5000 грн немайнової шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі Закон про гарантії) та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (зі змінами та доповненнями, надалі - Порядок).

Суд першої інстанції здійснив перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат з суми 317 558,00 грн за період з 11.09.2019 по 21.05.2020, з суми боргу 797 164,00 грн за період з 11.09.2019 по 08.06.2020р. За цим перерахунком розмір 3 % річних склав 24 477,67 грн, у зв`язку з чим в цій частині позов задоволено частково.

Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), у зв`язку з чим у рішення суду першої інстанції зазначено, що у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди суд відмовляє.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду відповідач подав апеляційну скаргу та просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що

- Закон про гарантії, на який послався суд першої інстанції поширюється на обмежене коло рішень суду про стягнення коштів, а саме на рішення, стягнення за якими відбувається з визначеного кола суб`єктів. Цей закон не поширюється на виконавчий документ, поданий позивачем на виконання, адже у цьому випадку боржником є не державний орган, а сама держава;

- правовідносини які склалися не підпадають під дію Закону про гарантії, зокрема в частині тримісячного строку на перерахування коштів, тому посилання суду першої інстанції на нібито порушення строку перерахування коштів є незаконним та необґрунтованим;

- питання про передбачення коштів на певну мету у Законі Про державний бюджет України віднесено виключно до прерогатив Верховної Ради України, а не Казначейства;

- суд першої інстанції помилково застосував до спірних правових відносин ст. 625 ЦК України оскільки ця норма визначає загальні підстави відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язання, якщо інше не передбачено спеціальними нормами.

- суд першої інстанції проігнорував практику Верховного суду яким підтверджено правову позицію щодо неможливості нарахування та стягнення індексу інфляції та 3 % річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством, зокрема у сфері виконання судових рішень, а також неможливості одночасного стягнення шкоди та відповідних санкцій.

- Казначейство не є боржником за грошовим зобов`язанням, яке прострочено, а тому, за посиланням апелянта, до нього не підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України;

Позиція позивача щодо апеляційної скарги.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить задовольнити апеляційну скаргу відповідача частково, змінити рішення Господраського суду міста Києва у частині розміру немайнової шкоди, відшкодувати за рахунок держави немайнову шкоду у розмірі 50000,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2021 щодо розгляду апеляційної скарги Державної казначейської служби України визначено склад колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя., судді Євсіков О.О. та Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17 грудня 2021 р. витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/479/21 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи № 910/479/21.

Після надходження справи Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18 січня 2022 р. апеляційну скаргу було залишено без руху. Апелянту визначено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2022 у звязку із перебування судді Владимиренко С.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці здійснено перерозподіл . Визначено склад колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О. та Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2022 р., після усунення недоліків апеляційної скарги ухвалено поновити Державній казначейській службі України пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 у справі №910/479/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 у справі №910/479/21. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 21.03.2022 о 15:20 год.

21.03.2022 розгляд справи не відбувся у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, пов`язаного з військовою агресією російської федерації проти України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06 червня 2022 р. повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 25.07.2022 о 15:30 год. Явка учасників справи не визнана обов`язковою

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2022 у зв`язку із перебування судді Попікової О.В. яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці здійснено перерозподіл. Визначено склад колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді Євсіков О.О. та Владимиренко С.В.,

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2022 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 у справі №910/479/21 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Владимиренко С.В., Євсіков О.О. Розгляд справи вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 25.07.2022 о 15:30 год.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2022 оголошено перерву в судовому засіданні на 05.09.2022 о 15 год. 40 хв.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2022 у зв`язку із перебування судді Владимиренко С.В. яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці здійснено перерозподіл . Визначено склад колегії суддів: Корсак В.А.- головуючий суддя, судді ЄвсіковО.О.

та Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05 вересня 2022 р. апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 у справі №910/479/21 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Євсіков О.О. Розгляд справи вирішено здійснити в раніше призначеному судовому засіданні 05.09.2022 о 15:40 год. Засідання відбудеться в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1а, в залі судових засідань №9.

05 вересня 2022 р. у судовому засіданні за результатами розгляду справи прийнято Постанову Північного апеляційного господарського суду.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.10.2018 у справі №908/1482/18, яке набрало законної сили 24.04.2019р.) стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім» 1 114 723,00 грн відшкодування матеріальної шкоди.

08.05.2019 Господарським судом Запорізької області видано наказ у справі №908/1482/18.

20.05.2019 наказ направлено для виконання. Як вбачається з листа Державної казначейської служби України наказ Господарського суду Запорізької області по справі №908/1482/18 про відшкодування шкоди на користь ТОВ «Техенергохім» надійшов до Казначейства 10.06.2019р.

Фактичне перерахування коштів відбулось 22.05.2020р. згідно платіжного доручення №787 на суму 317 558,35 грн та 09.06.2020 згідно платіжного доручення №876 на суму 797 164,65 грн.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Як вбачається з статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (зі змінами та доповненнями), рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр) є Державна казначейська служба України (Казначейство України) (п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011).

Згідно із пп.5 п.4 наведеного Положення, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (зі змінами та доповненнями, надалі - Порядок).

У відповідності до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 № 4901-VI, який набрав чинності з 01.01.2013 (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 4901-VI).

Суд зазначає, що у даному випадку таким, що підлягає застосуванню, є саме Закон України "Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень", оскільки він є спеціальним у сфері гарантування державою виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно до ч.2 ст.5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до правової позиції Європейського суду, в тому числі, рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2005 року по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

За положеннями пунктів 3, 48, 50-52 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Крім того компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку.

Отже, у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі ст. 5 вказаного Закону та пунктів 50-52 Порядку.

Беручи до уваги встановлений судами факт виконання рішення суду про стягнення коштів з порушенням встановленого тримісячного строку та практику Європейського суду з прав людини з вказаного питання, Суд вважає, що в даному випадку тривалість виконання судового рішення була надмірною і не відповідала положенню статтю 5 Закон України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, несплата компенсації за невиконання судового рішення на підставі відсутності бюджетних коштів, не може бути причиною невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Черговість виконання судових рішень щодо стягнення коштів з Державного бюджету у даному випадку не є підставою для продовження строку для виконання зазначених рішень, ця черговості надходження коштів, не створює для відповідача додаткових строків виконання понад встановлений термін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 809/836/17.

На підставі викладеного колегія відхиляє доводи відповідача про те, що правовідносини які склалися не підпадають під дію Закону про гарантії, зокрема в частині тримісячного строку на перерахування коштів,

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково застосував правову позицію Верховного суду у зазначеній справі колегія вважає необґрунтованими. У даному випадку суд першої інстанції правильно послався на зазначену Постанову в контексті того, що твердження скаржника у цій справі про відсутність бездіяльності Казначейства з виконання виконавчого документа по адміністративній справі № 2-а-13954/2011, у зв`язку недостатністю коштів, колегія суддів вважає достатньо необґрунтованими та безпідставними.

Щодо посилання скаржника на Постанову Верховного суду від 12.02.2020 по справі № 826/17656/16 колегія зазначає що у цій справі предмет позову, позовні вимоги та суб`єктний склад (визначення відповідача) не є тотожнім зі справою що розглядається.

У справі № 826/17656/16 предметом позову є визнання протиправними дії Державної казначейської служби щодо невиконання рішення районного суду про примусове стягнення з Державного бюджету України на користь позивача коштів у тримісячний строк, встановлений законом, при наявних на відповідному казначейському рахунку КПКВК 3504030, виділених з Держбюджету, коштів, а також стягнення з Державної казначейської служби на користь позивача передбачену статтею 5 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» компенсацію у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції від суми боргу, за відповідний період за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

Таким чином, у справі № 826/17656/16, на відміну від справи щодо розглядається, предметом спору було визнання протиправними дії Державної казначейської служби та стягнення компенсації у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції від суми боргу саме з Державної казначейської служби а не з Державного бюджету України як у справі №910/479/21.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відсутність коштів у державних органів не є підставою для невиконання грошового зобов`язання, позаяк Конституцією України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, при цьому невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його прав на справедливий судовий розгляд, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від постанові від 26.06.2019 у справі № 757/21050/16-ц.

На підставі викладеного колегія відділяє доводи відповідача про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правових відносин ст. 625 ЦК України.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та передбачені вказаною статтею три проценти річних конкретизуються в частині 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", якою річні проценти встановлюється в розмірі трьох.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача на те, що дані правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки стосуються відшкодування шкоди, що передбачає спеціальну бюджетну програму, оскільки предметом розгляду даної справи є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в зв`язку з недотриманням строку виконання судового рішення.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, набуває та здійснює свої цивільні права та обов`язки (ч. 2 ст. 2, ст. 170 ЦК України).

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Державну казначейську службу України.

При цьому, відповідно до вимог процесуального законодавства резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей щодо органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Аналогічний правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16.

Щодо розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розряхунку 3 % річних та інфляційних втрат.

Виходячи з положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відтак, нарахування позивачем трьох процентів річних двічі за одне й те саме правопорушення відповідачем суперечить вказаній нормі Конституції України.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

Як вбачається з листа Державної казначейської служби України наказ Господарського суду Запорізької області по справі №908/1482/18 про відшкодування шкоди на користь ТОВ «Техенергохім» надійшов до Казначейства 10.06.2019р., у зв`язку з чим Казначейство мало строк для виконання вказаного наказу протягом трьох місяців, а саме до 10.09.2019 року.

При цьому, за положеннями статтей 253, 254 ЦК України, день фактичного виконання зобов`язання не включається до періоду прострочення.

Суд здійснив перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат з суми 317 558,00 грн за період з 11.09.2019 по 21.05.2020, з суми боргу 797 164,00 грн за період з 11.09.2019 по 08.06.2020р.

За розрахунок суду розмір 3 % річних склав 24 477,67 грн, у зв`язку з чим в цій частині позов підлягає частковому задоволенню.

За розрахунком суду першої інстанції, який перевірено судом апеляційної інстанції розмір інфляційних втрат склав 34 952,80 грн.

Щодо заявленої до стягнення немайнової шкоди в розмірі 50000 грн.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч.1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, за результатами розгляду справи дійшов до висновку, що звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

Колегія звертає увагу на те, що у мотивувальній частині рішення що оскаржується, суд першої інстанції зазначив, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення немайнової шкоди слід відмовити. У той же час у резолютивній частині рішення суд першої інстанції помилково стягнув з Державного бюджету України 5000 грн. немайнової шкоди. Таким чином мотивувальна частина рішення суду першої інстанції з висновком про відсутність підстав для стягнення немайнової шкоди суперечить резолютивні частині, де ця шкода стягнута частково.

Колегія також зауважує, що судове рішення в частині відмови у позові про стягнення немайнової шкоди позивачем не оскаржено. Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатом апеляційного перегляду справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при прийнятті оскарженого рішення суд помилково у резолютивній частині зазначив про стягнення немайнової шкоди у розмірі 5000 грн. В цій частині рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові у цій частині. В іншій частині оскаржене рішення слід залишити без змін.

Судові витрати.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина 2 статті 129 ГПК України)

Оскільки судовий збір за подання даного позову не сплачується, та відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Державну казначейську службу України, то судовий збір з відповідача не стягується.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269-270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від від 24.09.2021 у справі № 910/479/21 в частині стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім» немайнової шкоди у розмірі 5000 грн скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині. В іншій частині Рішення Господарського суду міста Києва від від 24.09.2021 у справі № 910/479/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.09.2022.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

О.О. Євсіков