РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.08.2022Справа № 910/96/22

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Др. Редді`с Лабораторіз»
доПриватного підприємства «Туристична компанія Бітско»
пророзірвання договору та стягнення 2 000 000,00 грн.
та за зустрічним позовом Приватного підприємства «Туристична компанія Бітско»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Др. Редді`с Лабораторіз»
простягнення 101 390,94 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом:Фур`яка Я.А.
від відповідача за первісним позовом:Лисовець Т.В.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Др. Редді`с Лабораторіз» (надалі - «Товариство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Туристична компанія Бітско» (надалі - «Підприємство») про розірвання договору та стягнення 2 000 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для розірвання договору про надання послуг №2 від 02.01.2020 у зв`язку з істотною зміною обставин, якими керувалися сторони при його укладанні. Також позивачем заявлено вимогу про повернення суми передоплати, сплаченої на виконання такого договору, у розмірі 2 000 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2022 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 31.01.2022, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, позивачу визначити строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

10.02.2022 через канцелярію суду від Приватного підприємства «Туристична компанія Бітско» надійшов зустрічний позов про стягнення 101 390,84 грн., який обґрунтований неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Др. Редді`с Лабораторіз» грошового зобов`язання із оплати наданих послуг на підставі договору про надання послуг №2 від 02.01.2020.

Також 10.02.2022 представником Підприємства подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з огляду на відсутність підстав для розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися під час його укладання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 прийнято зустрічний позов Підприємства до розгляду з первісним позовом, вимоги обох позовів об`єднано в одне провадження.

Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог, Товариство вказує на відсутність належних та допустимих доказів надання послуг на заявлену Підприємством суму, а також заперечує факт надання таких послуг.

Підготовче засідання неодноразово відкладалося з метою надання сторонам можливості скористатися правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України.

Протокольною ухвалою суду від 27.07.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.08.2022.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, первісний позов підтримав та просив задовольнити повністю, проти зустрічних позовних вимог заперечував.

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання з`явилася, надала пояснення по справі, проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов просила задовольнити повністю.

В судовому засіданні 31.08.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02.01.2020 між Підприємством (виконавець) та Товариством (замовник) був укладений договір про надання послуг №2 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого протягом усього терміну дії цього договору виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги, зазначені в п. 1.2 цього договору у відповідності до відповідних додатків до цього договору, які передбачають умови надання цих послуг, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що послуги за цим договором, зокрема, включають:

- організацію та проведення семінарів, конференцій, симпозіумів, включаючи: проведення майстер-класів в різних регіонах країни; проведення національних конференцій для спеціалістів охорони здоров`я; проведення масштабних симпозіумів для спеціалістів охорони здоров`я, включаючи іноземних учасників; проведення міжнародних конференцій для спеціалістів охорони здоров`я;

- бронювання та продаж авіаквитків на внутрішні та міжнародні рейси;

- бронювання та продаж залізничних квитків на внутрішні та міжнародні рейси;

- бронювання номерів і продаж готельних послуг на території України та за кордоном;

- інформаційно-консультаційні послуги з отримання віз (візова підтримка) у консульствах іноземних держав в Україні;

- пряма та непряма реклама;

- проведення досліджень ринку;

- реалізація маркетингових програм тощо.

За змістом п. 1.3 Договору опис послуг, їх вартість, порядок оплати та терміни надання послуг визначаються цим договором та додатками, які є невід`ємними частинами даного договору.

Згідно з п. 3.1 Договору прийом та передача наданих виконавцем послуг здійснюється уповноваженими представниками сторін шляхом підписання акту про надання послуг, при цьому замовнику передається звіт про результати надання послуг у форматі, узгодженому сторонами у відповідному додатку.

Відповідно до п. 4.1 Договору вартість наданих послуг та порядок оплати визначаються у відповідних додатках, які є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктом 9.1 Договору визначено, що цей договір набуває чинності з дати, зазначеної вище, в преамбулі цього договору та діє до 31.12.2020 включно.

Додатком №1 від 02.01.2020 до Договору сторони погодили тарифи на послуги виконавця.

Як вказує позивач за первісним позовом, у січні 2020 року він замовив у відповідача послуги з організації річної конференції для 240 осіб, що мала відбутися у м. Пафос, Республіка Кіпр.

Підприємство виставило позивачу рахунок №Z-000000013 від 05.02.2020 на оплату вартості замовлених послуг на суму 2 500 000,00 грн., який Товариством 11.02.2020 був повністю оплачений, що підтверджується банківською випискою з рахунку останнього.

Листом від 03.06.2020 позивач звернувся до відповідача із повідомленням про скасування замовленої конференції у зв`язку з поширенням пандемії COVID-19 та просив повернути суму отриманої попередньої оплати.

Підприємство 03.09.2020 повернуло на банківський рахунок Товариства 500 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку останнього.

Спір за первісним позовом виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, підстав для розірвання Договору внаслідок істотної зміни обставин, якими сторони керувалися під час його укладання, а також стягнення неповернутої суми передоплати у розмірі 2 000 000,00 грн.

Зокрема, Товариство вказує, що такою істотною зміною обставин в даному випадку є поширення у світі пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, наявність карантинних обмежень, що мало наслідком неможливість проведення замовленої конференції.

Станом на момент звернення до суду із даним позовом у Товариства відпала необхідність проведення такої конференції, у зв`язку з чим він звертався до Підприємства з відповідними листами та просив повернути суму сплаченої передоплати.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Зокрема, відповідно до вимог ч. 4 ст. 652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору не з безпосередньою наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, що настають при такій істотній зміні обставин.

Зокрема, при вирішенні спорів про розірвання договорів з підстав, передбачених ст. 652 Цивільного кодексу України, необхідним є доведення позивачем того, яким чином змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору та чому зміна обставин є істотною і не може бути усунута.

Таким чином, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Відсутність хоча б однієї з умов тягне за собою відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю таких позовних вимог. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №910/12154/16, від 17.04.2018 у справі № 927/763/17.

Позивач за первісним позовом вказує, що станом на момент укладення Договору та замовлення послуги з організації конференції про обставини поширення коронавірусної хвороби та визнання її пандемією на світовому рівні сторонам не було відомо. Проте, внаслідок введення карантинних обмежень як на території Республіки Кіпр, так і в Україні, Підприємством не було виконано своїх зобов`язань за Договором в частині організації конференції, і вподальшому необхідність в її проведенні відпала.

За таких обставин, враховуючи неможливість передбачити зміну обставин на момент укладення Договору та, враховуючи те, що спалах COVID-19 суттєво вплинув на доцільність проведення конференції, на думку Товариства відбулася істотна зміна обставин.

Істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків.

В той же час, із тверджень самого позивача у первісній позовній заяві вбачається, що про поширення коронавірусної хвороби у світі станом на момент укладення Договору Товариству було відомо, оскільки таке поширення відбулося з 2019 року.

Тобто, станом на момент укладення Договору та замовлення послуги з організації конференції в Республіці Кіпр, Товариство мало бути обізнане з ризиками, пов`язаними з ускладненням та/або зривом проведення такої конференції, тобто можливістю настання відповідних змін обставин.

Більш того, як вбачається із умов Договору та додатку №1 до нього, послуги, які мали бути надані Підприємством в рамках такого договору, визначені широким переліком, а саме: організація та проведення семінарів, конференцій, симпозіумів; бронювання та продаж авіаквитків, залізничних квитків на внутрішні та міжнародні рейси; бронювання номерів і продаж готельних послуг на території України та за кордоном; інформаційно-консультаційні послуги з отримання віз (візова підтримка) у консульствах іноземних держав в Україні; пряма та непряма реклама; проведення досліджень ринку; реалізація маркетингових програм тощо.

Тобто, за погодженням сторін умови Договору регулюють надання різного виду послуг, а не тільки проведення спірної конференції, про яку йде мова у первісній позовній заяві.

Відтак, навіть за умови істотної зміни обставин щодо неможливості проведення конференції у визначені дати (09.04.2020-12.04.2020) внаслідок запровадження в країнах карантинних обмежень, позивачем не доведено суду неможливості надання інших послуг за Договором, таких, зокрема, як візова підтримка, бронювання квитків та готелів, надання рекламних послуг.

Стосовно посилань позивача за первісним позовом на введення воєнного стану в Україні як на зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, суд відзначає наступне.

Як вбачається із первісної позовної заяви, підставами заявленого позову в частині розірвання Договору є істотна зміна обставин, якими сторони керувалися під час його укладення, а саме запровадження карантинних заходів у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби у світі.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан, і вказані обставини зазначені Товариством як ще одна підстава позову про розірвання Договору.

В той же час, відповідної заяви щодо зміни підстав позову у відповідності до приписів ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивачем за первісним позовом подано не було, що свідчить про формальне порушення відповідної норми процесуального законодавства.

При цьому, надаючи оцінку зазначеним твердженням позивача за первісним позовом, суд відзначає, що останнім не було доведено належними та допустимими доказами того, що введення в Україні воєнного стану також змінило обставини настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права, з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами судового розгляду.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами одночасного існування умов, передбачених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, які є необхідними для розірвання Договору, у зв`язку з чим первісний позов в цій частині задоволенню не підлягає.

В той же час, суд звертає увагу на те, що пунктом 9.3 Договору сторони погодили, що після закінчення терміну, зазначеного в п. 9.1, цей договір продовжується на один рік і на тих же умовах необмежену кількість разів, до тих пір, поки одна зі сторін, що побажала розірвати цей договір, не повідомить про це іншу сторону за допомогою письмового повідомлення, за 2 календарних місяця до дати передбачуваного розірвання.

Відтак, умовами Договору сторони власний розсуд передбачили можливість його розірвання в односторонньому порядку, і позивач за первісним позовом не був позбавлений можливості реалізувати таке право, проте доказів вчинення відповідних дій матеріали справи не містять.

Також позивачем за первісним позовом заявлено вимоги про стягнення з Підприємства суми попередньої оплати у розмірі 2 000 000,00 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом раніше, Підприємство виставило позивачу за первісним позовом рахунок №Z-000000013 від 05.02.2020 на оплату вартості замовлених послуг на суму 2 500 000,00 грн., який Товариством 11.02.2020 був повністю оплачений.

Листом від 03.06.2020 позивач звернувся до відповідача із повідомленням про скасування замовленої конференції у зв`язку з поширенням пандемії COVID-19 та просив повернути суму отриманої попередньої оплати.

Підприємство 03.09.2020 повернуло на банківський рахунок Товариства 500 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку останнього.

В той же час, дослідивши долучену до матеріалів справи копію рахунку №Z-000000013 від 05.02.2020, судом встановлено, що такий рахунок виставлений на підставі договору №1 від 02.01.2019, копія якого також міститься в матеріалах справи.

Вказаний договір був укладений між сторонами за рік до Договору, та його предмет є тотожний предмету Договору - надання виконавцем замовнику послуг, перелік яких міститься в п. 1.2, а саме: організація та проведення семінарів, конференцій, симпозіумів; бронювання та продаж авіаквитків, залізничних квитків на внутрішні та міжнародні рейси; бронювання номерів і продаж готельних послуг на території України та за кордоном; інформаційно-консультаційні послуги з отримання віз (візова підтримка) у консульствах іноземних держав в Україні; пряма та непряма реклама; проведення досліджень ринку; реалізація маркетингових програм тощо.

Пунктом 9.1 договору №1 від 02.01.2019 визначено, що цей договір набуває чинності з дати, зазначеної вище, в преамбулі цього договору, та діє до 31.12.2019 включно.

Відповідно до п. 9.3 договору №1 від 02.01.2019 після закінчення терміну, зазначеного в п. 9.1, цей договір продовжується на один рік і на тих же умовах необмежену кількість разів, до тих пір, поки одна зі сторін, що побажала розірвати цей договір, не повідомить про це іншу сторону за допомогою письмового повідомлення, за 2 календарних місяця до дати передбачуваного розірвання.

Матеріали справи не містять доказів розірвання будь-якою із сторін договору №1 від 02.01.2019, що свідчить про неодноразову пролонгацію строку його дії, а відтак суд приходить до висновку про те, що станом на момент розгляду даної справи договір №1 від 02.01.2019 є чинним, а грошові кошти згідно рахунку №Z-000000013 від 05.02.2020 були перераховані на виконання саме такого договору.

За змістом положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті Цивільного кодексу України договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19).

Як свідчать встановлені судом обставини справи, відповідач за первісним позовом набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права.

У такому разі договірний характер спірних правовідносин, за відсутності їх припинення (розірвання тощо), тобто відпадіння правової підстави виникнення, виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу попередньо сплачені кошти за договором.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення перерахованих позивачем за первісним позовом грошових коштів відповідачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо зустрічних позовних вимог про стягнення з Товариства на користь Підприємства вартості наданих на підставі Договору послуг у розмірі 101 390,84 грн. суд відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження факту надання відповідачу послуг позивачем долучено до матеріалів справи акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ЖД-00000504 від 17.09.2020, №ЖД-00000122 від 30.03.2021, №Г-000000135 від 31.03.2021, №Г-000000160 від 16.04.2021 та №Г-000000173 від 30.04.2021, які підписані тільки представником Підприємства в односторонньому порядку.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що такі акти надсилалися Товариству електронною поштою, проте не були підписані останнім, а також не було висловлено відповідних заперечень щодо обсягу отриманих послуг, а відтак послуги вважаються прийнятими на заявлену суму.

Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі по тексту - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підпунктом 2.5 пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Отже, за загальним правилом, фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Згідно з п. 3.1 Договору прийом та передача наданих виконавцем послуг здійснюється уповноваженими представниками сторін шляхом підписання акту про надання послуг, при цьому замовнику передається звіт про результати надання послуг у форматі, узгодженому сторонами у відповідному додатку.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що замовник зобов`язаний не пізніше 10 робочих днів з дня отримання відповідного акту та/або звіту за відсутності зауважень передати виконавцю підписаний акт. При наявності мотивованих зауважень по акту та/або звіту замовник зобов`язаний повідомити про це письмово виконавця з зазначенням мотивувань виявлених недоліків протягом 10 робочих днів з дня отримання відповідного акту та/або звіту. На підставі зазначеного письмового повідомлення, сторонами складається двосторонній акт з переліком недоліків, які підлягають усуненню і термінів їх усунення. Після усунення виконавцем недоліків, зазначених сторонами у двосторонньому акті, виконавець складає новий акт на дату усунення недоліків, при цьому попередній акт є недійсним і підписанню не підлягає. Замовник повинен підписати акт протягом 10 робочих днів з моменту його отримання. При не підписанні акту у встановлений в цьому пункті термін і за відсутності зауважень по акту послуги вважаються наданими належним чином в строк і в повному обсязі та прийнятими замовником у повному обсязі.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту надсилання Підприємством у встановленому порядку для підписання Товариству актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ЖД-00000504 від 17.09.2020, №ЖД-00000122 від 30.03.2021, №Г-000000135 від 31.03.2021, №Г-000000160 від 16.04.2021 та №Г-000000173 від 30.04.2021.

Зокрема, факт направлення таких актів на електронну адресу Товариства не може вважатися належним направленням з огляду на те, що умовами укладеного Договору не було узгоджено офіційних електронних адрес сторін, направлення на які (та з яких) вважається належним повідомленням, що надаються згідно Договору (п. 12.7 Договору).

Також направлення зазначених актів разом із претензією-вимогою про сплату заборгованості за Договором не підтверджується належним чином, оскільки з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №794 неможливо встановити яке саме відправлення було здійснено на адресу Товариства.

Більш того, суд критично оцінює вказане рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з огляду на те, що претензія-вимога, яка наявна в матеріалах справи, датована Підприємством 19.01.2021, в той час як поштове відправлення за №794 було вручено представнику Товариства 27.01.2022, тобто більш ніж через рік після складання такої претензії.

Представником відповідача за зустрічним позовом факт отримання для підписання зазначених актів заперечується.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила доказування у господарському процесі визначені у статті 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частин першої, другої та третьої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даному випадку судом враховано, що гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецеденту практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Суди повинні враховувати якість поданих сторонами доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, а судом не встановлено наявності підстав для стягнення з відповідача суми основної заборгованості за Договором з огляду на ненадання жодних належних та допустимих доказів надання послуг відповідачеві, у зв`язку з чим позовні вимоги Підприємства про стягнення з Товариства заборгованості у розмірі 101 390,84 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Др. Редді`с Лабораторіз» відмовити повністю.

2. В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Туристична компанія Бітско» відмовити повністю.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.09.2022.

Суддя В.П. Босий