ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2022 р. Справа№ 910/13473/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Дерій В.В.

за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання

від позивача: Матвійчук Дмитро Лаврентійович (самопредставництво) (в залі суду);

від відповідача: Опришко Людмила Володимирівна (адвокат) (в залі суду);

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022, повне рішення складено 19.01.2022

у справі № 910/13473/21 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Редакція журналу "Охорона праці"

про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

До Господарського суду міста Києва звернулося Державне підприємство "Головний навчально-методичний центр Держпраці" (далі - Підприємство) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Редакція журналу "Охорона праці" (далі - Журнал) про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що журналістом Потебешком Володимиром було опубліковано статтю "Підготовка в Україні експертів технічних з промислової безпеки: монополія в дії?", вислови якої містять недостовірну інформацію.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що суд дійшов висновку про те, що спірна інформація є оціночними судженнями автора статті, а тому спірна інформація не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування строків позовної давності судом не застосовується.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Державне підприємство "Головний навчально-методичний центр Держпраці" звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 повністю і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача повністю. Стягнути з ТОВ "Редакція журналу "Охорона праці" суму сплаченого судового збору.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. Скаржник наголошує на тому, що ОСОБА_1 не перебував та не перебуває в жодному з вищеперерахованих статусах, як не перебуває і в жодному з перерахованих статусів і керівник ДП "ГНМЦ" ОСОБА_2, який на даний час очолює Підприємство.

Скаржник зазначає, що при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями, проте, навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особо, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону.

На думку скаржника, оскаржувані твердження зроблені відповідачем не в рамках кримінального провадження, а в рамках друку статті в журналі, стосовно наступного: "На жаль, монополія ГНМЦ на підготовку експертів технічних, яка сформувалася за часів, коли керівником Держпраці був ОСОБА_1 , та зловживання в цій сфері, так звані схеми, стимулювали створення бюрократичної структури з ознаками корупції, діяльність якої аж ніяк не сприяла підвищенню рівня підготовки експертів технічних.", були далекими від обережних, не є оціночним судженням, а відтак підлягають спростуванню. З огляду на характер мовностилістичних засобів, використання відповідачем в статті надрукованій в журналі, останній переслідував мету за допомогою друкованого засобу масової інформації публічно, на всю країну, принизити позивача, викликати у широкого загалу зворотну негативну рефлексію відносно позивача, при цьому використані відповідачем фрази в оспорюваній статті не підпадають під ознаки оціночних суджень та висловлювань, а є твердженням про факти, яких у дійсності не існувало.

Скаржник переконаний, що поширення зазначеної інформації відповідачем мало на меті опорочення його ділової репутації, при цьому за загальним правилом, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі.

Скаржник звертає увагу на те, що

- інформація, яка була поширена відповідачем в статті журналу, стосувалась безпосередньо позивача та є неправдивою;

- інформація не належить до оціночних суджень, а є негативною інформацією, що містить твердження про начебто існуючі факти "протиправної поведінки" позивача, тому ця інформація полягає спростуванню й доведення її достовірності, є обов`язком відповідачів відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи";

- оспорювана інформація становить предмет суспільного інтересу та такою, що може впливати на громадську думку в читачів журналу позивача. Враховуючи недостовірність та неправдивість цієї інформації, вимога про спростування такої інформації не є втручанням в свободу вираження поглядів та відповідає ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Скаржник зазначає про те, що опублікована інформація в оспорюваній статті відповідача, містить неправдиву інформацію, відповідачем, при підготовці статті до друку, не було дотримано принцип добросовісності.

На думку скаржника, судом не враховано того, що публікуючи дану статтю відповідач друкував не лише оціночні судження, а й надає тлумачення норм нормативно-правового акта, вводячи в оману читачів Журналу, що можуть бути потенційними користувачами послуг позивача. Зазначені дії завдають шкоди діловій репутації позивача, яка визначає як оцінку діяльності юридичної особи, яка ґрунтується на висновках щодо ділових якостей та морального обличчя даного суб`єкта, дотримання ними вимог законодавства (законослухняність) і належність виконання договірних та інших зобов`язань перед діловими партнерами і споживачами.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/13473/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21. Призначено справу № 910/13473/21 до розгляду у судовому засіданні 24.03.2022.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

У зв`язку із викладеним, судове засідання у справі № 910/13473/21, призначене на 24.03.2022, не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 призначено до розгляду апеляційну скаргу Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 на 23.06.2022.

На підставі ст. 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2022 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Редакція журналу "Охорона праці" про відкладення розгляду справи задоволено. Відкладено розгляд справи № 910/13473/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 на 08.09.2022.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, тимчасову непрацездатність судді, введення воєнного стану в Україні, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/13473/21 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 14.09.2022 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 та повністю задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.09.2022 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Журналістом Володимиром Потебешком було опубліковано статтю "Підготовка в Україні експертів технічних з промислової безпеки: монополія в дії?" на сторінках 29-39 додатку "На допомогу спеціалісту з охорони праці" науково-виробничого журналу "Охорона праці" 8/2020 (314), видавцем якого є відповідач.

Вказана стаття містить, зокрема, такі висловлювання:

- "Вдалося з`ясувати, що станом на 01.02.2020 загальна вартість (з ПДВ) теоретичного навчання становила 29 568 грн, іспиту - 5 856 грн. Тривалість навчання - 1 місяць. Місце проведення навчання та складання іспиту - ДП "ГНМЦ". Перед іспитом експерт проходить практичні заняття, місце проведення практичного заняття вибирає самостійно. Сума договору на практичне навчання за одного слухача становила 12 000 - 20 000 грн." (останній абзац на сторінці 35);

- "Такі дії призвели до блокування роботи ТОВ "НВП "Укртехексперт", оскільки через відсутність його експертів у базі відомостей на офіційному вебсайті ДП "ГНМЦ" організації-замовники експертних послуг не могли встановлювати їх легітимність." (абзац 7 на сторінці 36);

- "Маємо парадоксальну ситуацію: нормативно-правовим актом з охорони праці - Порядком атестації - на державному рівні через орган управління Держпраці України надано майже виключне право ДП "ГНМЦ" проводити підготовку експертів технічних з промислової безпеки. ТОВ "ГНМЦ "УКРЕКСПЕРТ", що також надає такі послуги з навчання, фактично є неофіційною філією ДП "ГНМЦ", але втручатись у процес цієї підготовки державні органи (зокрема, Держпраці України) не мають права" (абзац 1 на сторінці 37);

- "Турбує також те, що сьогодні не можна вибрати навчальний заклад з питань підготовки посадових осіб органів Держпраці, а також категорій посадових осіб, оскільки єдиним таким закладом є ДП "ГНМЦ". Зокрема, п. 3 наказу Держнаглядохоронпраці від 26.01.2005 № 15, яким затверджено Типове положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці (НПАОП 0.00-4.12-05), встановлено монополію ДП "ГНМЦ" на підготовку посадових осіб органів Держпраці. Тобто, як і у випадку з підготовкою експертів технічних з промислової безпеки, ДП "ГНМЦ" може самостійно вирішувати питання щодо укладання договору на підготовку осіб органів Держпраці. Водночас, зважаючи на зазначені вище роз`яснення Держпраці, сама Держпраці не має права втручатись у процес підготовки своїх посадових осіб." (абзац 3 на сторінці 38);

- "ДП "ГНМЦ" практикує безпідставне недопущення до підвищення кваліфікації експертів технічних з промислової безпеки неугодних експертних організацій. Навіть більше, пропонує складати експертам іспити за результатами періодичного підвищення кваліфікації, тоді як Порядок атестації не передбачає проведення такого іспиту." (абзац 5 на сторінці 39);

- "Отже, попри зміни до Порядку атестації фахівців, які мають право проводити технічний огляд та/або експертне обстеження устаткування підвищеної небезпеки, внесені наказом Міністерства соціальної політики України від 29.05.2018 № 785, і далі існує монополія ДП "ГНМЦ" на підготовку експертів технічних з промислової безпеки з "тіньовим" придатком - ТОВ "ГНМЦ "УКРЕКСПЕРТ". Засновник останнього є співзасновником "монополізатора" ринку експертних послуг державних ЕТЦ - ТОВ "КАРПАТТЕХНОАЛЬЯНС"." (абзац 7 на сторінці 39);

- "На жаль, монополія ГНМЦ на підготовку експертів технічних, яка сформувалася за часів, коли керівником Держпраці був ОСОБА_1, та зловживання в цій сфері, так звані схеми, стимулювали створення бюрократичної структури з ознаками корупції, діяльність якої аж ніяк не сприяла підвищенню рівня підготовки експертів технічних." (абзац 10 на сторінці 39).

Вищезазначена інформація, як стверджує позивач, не відповідає дійсності, оскільки Підприємство проводить свою діяльність виключно відповідно до вимог Статуту та чинних нормативно-правових актів України в даній сфері правового регулювання; Статутом не передбачено наявність у Підприємства жодних філіалів.

У свою чергу, позивач вважає, що твердження відповідача щодо блокування роботи ТОВ "НВП "Укртехексперт", практикування Підприємством безпідставного недопущення до підвищення кваліфікації експертів технічних з промислової безпеки неугодних експертних організацій та вчинення інших протиправних дій, про які йдеться в статті журналу, є такими, що не відповідають дійсності.

На переконання позивача, оскільки вказані вислови містять недостовірну інформацію, ця інформація є негативною, а тому Підприємство просить суд визнати вищезазначені відомості недостовірними та такими, що порушують особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації та зобов`язати Журнал спростувати вказані відомості.

У свою чергу, заперечуючи проти правомірності заявлених позовних вимог, відповідач вказує, зокрема, на те що: позивачем не доведено порушення його прав; спірні висловлювання є оціночними судженнями, у зв`язку з чим не підлягають спростуванню.

Також відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1 (далі - Постанова № 1) роз`яснено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до .ч 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Частинами 1 та 2 ст. 7 Закону України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, приписами ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

У пункті 15 Постанови № 1 роз`яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Відповідно до пункту 15 Постанови № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

- поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Так, як вбачається із матеріалів справи, спірна інформація була поширена у додатку "На допомогу спеціалісту з охорони праці" науково-виробничого журналу "Охорона праці" 8/2020 (314), видавцем якого є відповідач, та стосувалась позивача.

Однак, частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про інформацію" встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина третя статті 30 Закону України "Про інформацію").

Норма частини першої статті 30 Закону України "Про інформацію", яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися в загальному контексті цього Закону, зокрема статті 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року).

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що межа допустимої критики щодо позивача, як публічної особи, є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, оскільки позивач є публічною особою, адже відіграє певну роль у суспільному житті - надає послуги навчання з питань охорони праці та професійного психофізіологічного відбору і психофізіологічної експертизи працівників для виконання робіт підвищеної небезпеки.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, а саме справу "Лінгенс проти Австрії": "необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року". Така позиція повністю кореспондується з українським законодавством та судовою практикою.

Також слід зазначити про те, що відповідач в цьому спорі не вказав конкретно на ОСОБА_1, у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням, а висловився "…яка сформувалась за часів, коли керівником Держпраці був ОСОБА_1, …", що колегією суддів оцінене як узагальнення періоду часу, а не вказування на конкретну особу.

Позивач вважає спірні відомості недостовірними через те, що вони, на його думку, є негативними. Проте, в обґрунтування зазначеної позиції він не робить посилання на жодну правову норму, яка б визнавала негативну інформацію недостовірною, натомість, ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка встановлювала презумпцію добропорядності, виключено на підставі Закону № 1170-VІІ від 27.03.2014.

Критика публічної особи, навіть і перебільшена, не є розповсюдженням недостовірної інформації, відповідно до постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.03.2017 у справі № 569/568/15-ц.

На думку колегії суддів, зміст заявлений позовних вимог свідчить про те, що позивач просить суд зобов`язати відповідача спростувати не конкретну інформацію, поширену в публікаціях, а власну інтерпретацію/оцінку позивачем інформації, поширеної в цих публікаціях. Особисті враження та оцінки позивача, які не співпадають з оцінками інших осіб, не можуть бути предметом судового захисту, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Право на звернення до суду не повинно використовуватися як спосіб тиску на свободу слова та журналістську діяльність, а неточності у висловах, які є результатом такої діяльності (яка нерідко здійснюється в умовах обмеженості доступу до інформації, перешкоджання у її отриманні тощо), - для формального її спростування безвідносно до дотримання стандартів журналістської діяльності, контексту статті, суспільного значення проблематики, що висвітлюється.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/13849/21.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач у спірній публікації наводить посилання на джерела інформації, яку він інтерпретує, оцінює, і з приводу якої ним висловлено припущення та оціночні судження, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позивачем не доведено факту поширення відповідачем у спірній публікації саме тієї інформації, яку в заявлених позовних вимогах позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації, а судження, які висловив позивач щодо поширеної інформації, так само як і думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності, у зв`язку із чим, підстави для задоволення позову відсутні, і, як наслідок, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21.

Враховуючи відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

З приводу доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Головний навчально-методичний центр Держпраці" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі № 910/13473/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/13473/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.09.2022.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім