УХВАЛА

08 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/602/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Приятеленко Т.В. - адвокат (ордер від 10.08.2022 серія АІ №1263557)

відповідача -Понамаренко К.П.-адвокат (ордер від 28.06.2022 серія АА №1223056)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранслогістика-2"

на рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2021 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Тегра Лоджистікс"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранслогістика-2"

про стягнення 2 706 602,69 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тегра Лоджистікс" (далі - ТОВ "Тегра Лоджистікс", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранслогістика-2" (далі - ТОВ "Укртранслогістика-2", відповідач, скаржник) про стягнення 2 760 355,58 грн, з яких: 685 957,55 грн - заборгованість за договором оренди залізничних вагонів, 20 134,27 грн - пеня, 2 054 263,76 грн - штрафні санкції.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем неналежно виконано умови договору оренди залізничних вагонів від 19.06.2020 №13-06/ЗРВ/2020 (далі - договір) в частині повної та своєчасної сплати орендної плати, внаслідок чого виникла основна заборгованість. Враховуючи викладене та посилаючись на умови пунктів 7.2, 7.10 договору позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню та штраф.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.10.2021 (суддя - Приходько І.В.) позовні вимоги задоволено повністю. Суд стягнув з відповідача на користь позивача основну заборгованість у розмірі 616 957,55 грн, пеню у розмірі 35 381,37 грн, штрафні санкції у розмірі 2 054 263,76 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 40 599,04 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заборгованість з оплати орендних платежів та нараховані штрафні санкції.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 (колегія суддів: Куксов В.В., Іоннікова І.А., Мальченко А.О.) рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2021 скасовано частково; викладено резолютивну частину рішення в такій редакції: "Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ТОВ "Укртранслогістика-2" на користь ТОВ "Тегра Лоджистікс" основну заборгованість в розмірі 616 957, 55 грн, пеню у розмірі 35 381,37 грн, штрафні санкції у розмірі 1 935 668,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 38 820, 10 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовити". Суд стягнув з позивача на користь відповідача 2 668,40 грн витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги. Задоволено заяву ТОВ "Укртранслогістика-2" про поворот виконання рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2021 у справі №910/602/21. В поворот виконання рішення стягнуто з ТОВ "Тегра Лоджистікс" на користь ТОВ "Укртранслогістика-2" штрафні санкції у розмірі 118 595,76 грн та 1 778,94 грн витрат по сплаті судового збору.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення основного боргу та пені. Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 15 календарних днів і штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання та не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду. Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк, відповідно, охоплює порушення зобов`язання на строк понад 15 календарних днів. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу на строк понад 30 календарних днів є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 15 календарних днів є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні клопотанні відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що загальна сума неустойки за несвоєчасне виконання умов договору щодо сплати орендних платежів не перевищує 11% від суми правочину, що має достатні підстави вважатися розумним та пропорційним заходом захисту інтересів кредитора, у зв`язку із чим судом відмовлено у даному клопотанні.

ТОВ "Укртранслогістика-2" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило: скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022; ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, шляхом зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій до 90%.

У касаційній скарзі відповідачем також заявлено орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 04.08.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Укртранслогістика-2" та призначено її до розгляду на 08.09.2022.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому суду 12.08.2022, ТОВ "Тегра Лоджистікс" доводи касаційної скарги не визнає і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, і просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 - без змін.

У відзиві на касаційну скаргу позивачем також заявлено орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

07.09.2022 від представника відповідача надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу.

Касаційна скарга ТОВ "Укртранслогістика-2" подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, що переглядається.

Зокрема відповідач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано статтю 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 3, 13, 551, 624 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з порушенням процесуального права - статті 86 ГПК України без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування таких норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 25.09.2019 у справі №917/1635/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.02.2020 у справі №924/414/19, від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (№922/1379/20), від 14.04.2021 у справі №923/587/20.

За твердженням скаржника, при прийнятті рішення судами першої та апеляційної інстанції визначено, що сума неустойки за несвоєчасне виконання умов договору щодо сплати орендних платежів не перевищує 11% від суми правочину, що має достатні підстави вважатися розумним та пропорційним заходом захисту інтересів кредитора. Однак, судами попередніх інстанцій не було взято до уваги той факт, що при визначенні пропорційності, розумності та справедливості суми нарахованої неустойки необхідно враховувати суму основної заборгованості, а не загальну вартість оренди за договором. Зважаючи на нараховану позивачем суму штрафних санкцій, яка є неспівмірною з сумою основного зобов`язання, суди залишили поза увагою, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь є більш вигідні саме для позивача, ніж належне виконання такого зобов`язання відповідачем. Зокрема, оскільки позивачу не було заподіяно збитки внаслідок прострочення зобов`язання з оплати оренди вагонів за договором, а нараховані штрафні санкції перевищують суму основної заборгованості майже у 3 рази. За доводами відповідача, судами першої та апеляційної інстанції не враховано, що нарахована позивачем сума неустойки не має компенсаторного характеру, а спрямована на отримання додаткового доходу позивачем.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке.

Причиною звернення з касаційною скаргою стала незгода відповідача з оскаржуваними рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного господарського суду в частині стягнення 35 381,37 грн пені та 1 935 668,00 грн штрафу за прострочення виконання зобов`язання щодо сплати орендних платежів на строк понад 30 календарних днів. В інших частинах прийняті судові рішення не оскаржуються жодною із сторін, а тому згідно з частиною першою статті 300 ГПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Так, в касаційній скарзі відповідач посилається на те, що у спірних правовідносинах суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 233 ГК України, статей 3, 13, 551, 624 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування таких норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 у справі №914/1888/19, від 26.01.2021 у справі №916/880/20, від 23.01.2021 у справі №921/580/19.

Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача 35 381,37 грн пені та 1 935 668,00 грн штрафу за прострочення виконання зобов`язання щодо сплати орендних платежів на строк понад 30 календарних днів суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутності підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 90% з огляду на недоведеність відповідачем винятковості обставин. Зокрема, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що відмовляючи у задоволенні клопотанні відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій суди виходили з того, що загальна сума неустойки за несвоєчасне виконання умов договору щодо сплати орендних платежів не перевищує 11% від суми правочину, що має достатні підстави вважатися розумним та пропорційним заходом захисту інтересів кредитора.

Щодо доводів скаржника про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Суд зазначає таке.

Так, дійсно у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виклала такий висновок: "загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві".

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також зазначила: "Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання".

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Тому відповідне посилання не свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зважаючи на викладене, у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені в наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

За доводами скаржника, наведені ним обставини, факти, доводи мали бути розцінені судами попередніх інстанцій як умови, з урахуванням яких вони мали зменшити розмір нарахованих позивачем санкцій. Водночас такі доводи лише свідчать про фактичну незгоду скаржника з висновками судів, які зроблені у справі та зводяться до переоцінки доказів і встановлення по-новому обставин справи з наданням їм власного тлумачення.

Верховний Суд визнає безпідставними доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України та без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у справі, на яку посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, оскільки висновки суду в цій справі про відмову у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, де було задоволено клопотання боржника про зменшення їх розміру, адже зменшення розміру пені та штрафу є правом суду прямо передбаченим частиною третьою статті 551 ЦК України і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Аргументи скаржника стосовно того, що суди, відмовляючи у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, не оцінили, чи є цей випадок винятковим, а також не врахували інтереси відповідача, Суд відхиляє, оскільки, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені у статті 300 ГПК України, вважає, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що суд користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Вирішення питань оцінки розміру збитків та інших обставин, які мають істотне значення в силу положень частини другої статті 300 ГПК України не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19).

Отже, наведена скаржником у касаційній скарзі постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 хоча і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у справі №910/602/21, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), тобто зазначена справа і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

Посилання скаржника на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 25.09.2019 у справі №917/1635/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.02.2020 у справі №924/414/19, від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (№922/1379/20), від 14.04.2021 у справі №923/587/20, Судом не беруться до уваги з огляду на те, що правові висновки у цих справах також не доводять наявності неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчать лише про наявність різних істотних обставин у наведених справах.

Аналіз висновків Верховного Суду стосовно підстав для зменшення розміру пені у визначених скаржником та наведених вище справах дає підстави дійти висновку, що з них не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин вказаних справ і застосувати у справі, що розглядається.

У питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути однакових умов, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій. Верховний Суд не надавав у наведених вище справах висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при застосуванні судами власної дискреції, як це мало місце у наведених вище справах, Верховний Суд зробив висновок про те, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2022 у справі №902/653/21 та від 19.10.2021 у справі №910/6471/20.

У свою чергу, Верховний Суд погоджується із доводами позивача стосовно того, що останній не зобов`язаний був у цьому випадку доводити наявність у нього збитків у зв`язку з неналежним виконанням умов договору відповідачем (що змістовно відображено у постанові Верховного Суду від 10.06.2021 у справі №910/6471/20), а тому твердження скаржника в цій частині є помилковими.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права (в частині висновків про відсутність підстав для зменшення пені) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 25.09.2019 у справі №917/1635/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.02.2020 у справі №924/414/19, від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (№922/1379/20), від 14.04.2021 у справі №923/587/20, - оскільки у кожній справі суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах та у справі №910/602/21 за змістовним критерієм.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених статтею 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Здійснивши детальний аналіз наведеної практики та рішення суду попередньої інстанції у справі, Верховний Суд у контексті аргументів касаційної скарги дійшов висновку, що скаржник не навів аргументів, які згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК можуть бути підставою для касаційного перегляду постанови суду апеляційної інстанції у справі в установленому процесуальним законом порядку.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акта, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками суду попередніх інстанцій стосовно встановлення ними обставин справи; містять посилання на обставини, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій та були спростовані ними.

Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №910/602/21.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Укртранслогістика-2" на рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 у справі №910/602/21.

Клопотання позивача та відповідача про розподіл судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції, буде розглянуто у строки і спосіб, передбачені ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранслогістика-2" на рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 у справі № 910/602/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова