РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.09.2022Справа № 910/58/22

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 2 982,49 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (надалі АТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі Департамент) про стягнення 2 982,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих на підставі договору про відкриття рахунку в цінних паперах №689-д від 26.12.2000 послуг, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 2 709,84 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені розмірі 149,39 грн., 3% річних у розмірі 39,70 грн. та інфляційних у розмірі 83,56 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

31.01.2022 через канцелярію суду від Департаменту надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що договір про відкриття рахунку в цінних паперах №689-д від 26.12.2000 було розірвано.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

26.12.2000 між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (зберігач) та Департаментом (депонент) був укладений договір про відкриття рахунку в цінних паперах №689-д (надалі «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого депонент доручає зберігачу надавати послуги з відкриття і ведення рахунку у цінних паперах для цінних паперів, що депоновані в Україні і належать Депоненту на праві власності, зберігання належних депоненту цінних паперів, обслуговування операцій по цьому рахунку, отримання доходів за цінними паперами на викладених нижче умовах, а зберігач зобов`язується за відповідну винагороду здійснювати покладені на нього функції зберігача згідно з положенням про депозитарну діяльність, затвердженим рішенням Державної комісії з цінних паперів і фондового ринку від 26.05.1998 №61, цим договором і на підставі письмових розпоряджень депонента, та відповідно до чинного законодавства України.

Додатковою угодою №1 від 22.11.2002 сторони дійшли згоди внести зміни, зокрема, до п. 5.1 та п. 5.2 Договору.

Так, згідно з п. 5.1 Договору оплата послуг зберігача здійснюється згідно з Тарифами комісійної винагорода за банківські послуги, затвердженими наказом зберігача від 28.12.2001 №601. Зберігач має право вносити зміни в тарифи комісійної винагороди за банківські послуги. У цьому випадку зберігач направляє рекомендованим поштовим листом на адресу депонента повідомлення про нові тарифи. Депонент має право протягом 10 (десяти) робочих днів від дати одержання повідомлення надати згоду або відхилити нові тарифи комісійної винагороди за банківські послуги. Неотримання зберігачем відповіді на повідомлення про нові тарифи протягом 10 (десяти) робочих днів, від дати його одержання депонентом, вважається згодою депонента на нові тарифи комісійної винагороди за банківські послуги.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що депонент здійснює щомісячну оплату послуг зберігача до 20 (двадцятого) числа кожного місяця, наступного за звітним, відповідно до акта-рахунку прийомздачі депозитарних послуг, який зберігач надає депоненту до 10 (десятого) числа поточного місяця. Акт-рахунок надається депоненту або надсилається йому рекомендованою поштою.

Відповідно до п. 8.1 Договору цей договір укладений на 1 (один) рік і набирає сили від дати його підписання сторонами. Якщо сторони за 1 (один) місяць до кінця дії договору письмово не повідомили одна одну про розірвання договору, договір вважається автоматично пролонгованим на 1 (один) рік.

Відповідач звернувся до позивача із листом №062/12/07-9939 від 20.11.2019, в якому повідомив про розірвання Договору.

Разом з тим, за твердженням позивача, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» надано Департаменту послуги на підставі Договору за період з 01.10.2020 до 30.09.2021 на загальну суму 2 709,84 грн.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих на підставі Договору послуг, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 2 709,84 грн.

Укладений між сторонами Договір є договором надання послуг, а тому права та обов`язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За твердженням позивача, за період з 01.10.2020 до 30.09.2021 АТ «Державний експортно-імпортний банк України» надано Департаменту послуги на підставі Договору на загальну суму 2 709,84 грн., на підтвердження чого до позову додано акти-рахунки №3026 від 31.10.2020, від 30.11.2020, від 31.12.2020, від 31.01.2021, від 28.02.2021, від 31.03.2021, від 30.04.2021, від 31.05.2021, від 30.06.2021, від 31.07.2021, від 31.08.2021 та від 30.09.2021, які не підписані відповідачем.

В той же час, заперечуючи проти позову, відповідач звертає увагу на лист №062/12/07-9939 від 20.11.2019, яким позивача було повідомлено про розірвання договірних відносин з 26.12.2019 в порядку п. 8.1 Договору.

Так, Департаментом на адресу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» було направлено лист №062/12/07-9939 від 20.11.2019, в якому відповідач повідомив позивача про розірвання Договору з 26.12.2019. Вказаний лист було отримано позивачем 25.11.2019, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №998.

Статтею 907 Цивільного кодексу України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Частинами 2, 3 статті 653 Цивільного кодексу України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За таких обставин, враховуючи положення п. 8.1 Договору відповідачем вчинено односторонній правочин стосовно розірвання Договору, що є самостійною та достатньою підставою для припинення правовідносин сторін, а відтак Договір вважається розірваним (припиненим) з 26.12.2019.

Таким чином, позивачем заявлено до стягнення заборгованість за період, у який Договір вже припинив свою дію.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України з моменту розірвання Договору всі зобов`язання сторін, в тому числі щодо надання послуг та їх оплати, припинилися.

За змістом ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом з цим, докази, які подаються до господарського суду, підлягають оцінці відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

В свою чергу, обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За висновками суду, всупереч ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не було доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог, зокрема, наявності у відповідача зобов`язання із сплати позивачу 2 709,84 грн. за надані у період з 01.10.2020 до 30.09.2021 на підставі Договору послуги, а відтак така вимога є безпідставною і не підлягає задоволенню.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу, підстави для задоволення позову в частині стягнення пені розмірі 149,39 грн., 3% річних у розмірі 39,70 грн. та інфляційних у розмірі 83,56 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання у суду відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до Департаменту про стягнення 2 982,49 грн. задоволенню не підлягають і суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий