ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/269/22

Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання С. Коваль, розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Головного управління Держеокадастру у Рівненській області

до відповідача-1: Костопільська державна сортодослідна станція,

до відповідача-2: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДДТ Полісся»,

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»,

третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Фермерське господарство "Агротех-Р",

про визнання недійним договору,

за участю представників учасників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача-1: не з`явився,

від відповідача-2: не з`явився,

від третьої особи на стороні позивача: не з`явився,

від третьої особи на стороні відповідачів: не з`явився,

УСТАНОВИВ:

У травні 2022 року Головне управління Держеокадастру у Рівненській області (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Костопільської державної сортодослідної станції (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДТ Полісся» (відповідач-2) про визнання недійсним договору № 1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23.04.2021, укладеного між відповідачами.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів, пояснення третьої особи.

Згідно із позовною заявою, остання обґрунтована тим, що в ході проведення позивачем планової перевірки щодо дотримання вимог земельного законодавства стосовно земельної ділянки загальною площею 113,2183 га, кадастровий номер :07:006:0001, установлено її самовільний обробіток та посів кукурудзи невстановленими особами, що є порушенням ст. 125, 126 ЗК України. Під час проведення огляду земельної ділянки відповідачем-1 надано для огляду договір №1 про виконання сільськогосподарських від 23.04.2021, укладений між відповідачами. Позивач уважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки його умови дають підстави для висновку, що він укладений з метою приховання фактичних орендних правовідносин, що склалися між відповідачами. Окрім того, відповідач-1 не мав права розпоряджатися земельною ділянкою, що є предметом оспорюваного правочину, оскільки третя особа є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 807 від 30.12.2011 "Про реорганізацію державних сортодослідних станцій". Також за усталеною судовою практикою державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення вказаних функцій тощо.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 79-1, 92 ЗК України, ст. 92, 104, 203, 215, 235 ЦК України та ст. 65 ГК України.

14.06.2022 від третьої особи надішли пояснення, згідно з якими остання підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі, оскільки рішеннями Господарського суду Рівненської області від 15.02.2022 у справі № 918/705/21, від 22.06.2021 у справі № 918/201/21 установлено, що третя особа є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи з 30.12.2011, а тому голова ліквідаційної комісії відповідача-1 не мав права укладати оспорюваний правочин.

15.06.2022 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у відповідача-1 органом управління є Мінекономіки, а у третьої особи Фонд державного майна України, що спростовує доводи позивача про правонаступництво. У свою чергу, саме відповідач-1 є належним користувачем земельної ділянки, яка належить йому на праві постійного користування, що стверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 25950 від 01.12.2005, а також відомостями з Державного земельного кадастру. Відтак акт перевірки позивача є необґрунтованим. Відповідач-1 зазначає, що 23.04.2021 з відповідачем-2 укладений договір № 1 про виконання сільськогосподарських робіт, який сторонами не виконувався. При цьому діє презумпція правомірності правочину, а сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності мають тлумачитися судом на користь щодо дійсності, чинності та виконуваності. Окрім того, позивачем не доведено, що його права, свободи або інтереси оспорюваного правочином порушені, відтак позивач обрав спосіб захисту, не передбачений законом або договором, який є неефективним для захисту порушеного права позивача, тому у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо реорганізації відповідача-1 шляхом приєднання до третьої особи, то остання не проведена, відповідач-1 до третьої особи не приєднаний, а земельна ділянка за передавальним актом або розподільним балансом третій особі не передавалася.

15.05.2022 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого 23.04.2021 з відповідачем-1 укладений договір № 1 про виконання сільськогосподарських робіт, однак обробітку вказаної земельної ділянки не здійснював, більше того, 31.12.2021 вказаний договір припинив свою дію. Як стверджує відповідач-2, позивач жодним чином не обґрунтував наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів у зв`язку з укладенням оспорюваного договору, що свідчить про відсутність належного обґрунтування з наданням відповідних доказів наявності порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результат їх розгляду.

Ухвалою суду від 23.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» підготовче судове засідання призначено на 15.06.2022 (з урахуванням ухвали від 26.05.2022 про внесення виправлень).

10.06.2022 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без його участі.

Ухвалою суду від 15.06.2022 підготовче засідання відкладено на 01.08.2022.

Ухвалою суду від 17.06.2022 в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ФГ "Агротех-Р".

01.08.2022 на електронну адресу суду від третьої особи - Фермерського господарства "Агротех-Р" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

01.08.2022 на електронну адресу суду від відповідача-1 надійшло клопотання про залучення до участі у справі як третю особу на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Український інститут експертизи сортів рослин.

Ухвалою суду від 01.08.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, у задоволенні клопотання відповідача-1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Українського інституту експертизи сортів рослин відмовлено, підготовче засідання відкладено на 29.08.2022.

29.08.2022 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без його участі.

Ухвалою суду від 29.08.2022 підготовче провадження закрито, розгляд справи по суті призначений на 14.09.2022.

29.08.2022 на електронну адресу суду після судового засідання від третьої особи - Фермерського господарства "Агротех-Р" надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Суд, розглянувши подане клопотання, встановив таке.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За умовами п. 2 ч. 1 ст. 42 наведеного Кодексу учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Приписами ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 120 ГПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Разом з тим, ч. 4 ст. 202 ГПК України визначено, що у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 226 вказаного Кодексу суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналіз змісту наведених норм процесуального закону свідчить, що обов`язковими умовами для застосування передбачених ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності.

Отже, правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не недійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Судом констатується, що позивач належним чином був повідомлений про проведення судових засідань, що відбулися 15.06.2022, 01.08.2022 та 29.08.2022, у вказані судові засідання не з`явився, при цьому його представниками на судові засідання, які відбулися 10.06.2022 та 29.08.2022, подані заяви про проведення вказаних судових засідань без їхньої участі.

У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні нормами ст. 202, 226 ГПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності. Тобто, право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. До таких правових висновків дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19, від 16.10.2020 у справі № 910/8816/19.

При цьому ч. 4 ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України не передбачають вимоги про те, що для залишення позову без розгляду позивач має не з`явитися у судове засідання саме у зв`язку з визнанням судом його явки обов`язковою та викликом до суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 910/16978/19.

Отже, достатньою та самостійною правовою підставою для залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, є безпосередньо сам факт нез`явлення позивача у судове засідання, за умови відсутності заяви останнього про розгляд справи за його відсутності.

Ураховуючи, що позивач у судові засідання не з`являвся, був належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судових засідань, однак подавав заяви про розгляд справи за його відсутності, що підтверджується матеріалами справи, отже, підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

14.09.2022 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без його участі.

Інших заяв і клопотань від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши надані докази, суд установив таке.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

20.05.2021 позивачем складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки № 396-ДК/367АП/09/01-21, в якому, зокрема зазначено, що в ході проведення планової перевірки щодо дотримання вимог земельного законодавства стосовно земельної ділянки загальною площею 113,2183 га, кадастровий номер :07:006:0001, установлено її самовільний обробіток та посів кукурудзи невстановленими особами, що є порушенням ст. 125, 126 ЗК України. Під час проведення огляду земельної ділянки відповідачем-1 надано для огляду договір №1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23.04.2021, укладений між відповідачами.

23.04.2021 року відповідачем-1 (замовник) та відповідачем-2 (виконавець) укладено договір №1 про виконання сільськогосподарських робіт, за умовами якого виконавець надає, а замовник приймає та оплачує роботи з обробки землі, внесення добрив, обробки посівів та збирання врожаю (вирощування с/г продукції на земельній ділянці площею 112,40 га, з кадастровим номером: :07:006:0001, що перебуває в постійному користуванні відповідача-1 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ № 259508 від 09.02.2005. Загальна площа земельної ділянки, на якій надаються послуги з обробки виконавцю, становить 112,40 га, що виконується технікою виконавця на основі впровадження прогресивних енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки, засобів захисту рослин, добрив та насіннєвого матеріалу (п. 1.1. договору).

За п. 1.3. договору підрядник виконує сільськогосподарські роботи, які є предметом договору, з використанням власних паливно-мастильних матеріалів, добрив, ЗЗР, насіння тощо (витратні матеріали) та власною технікою.

Пунктом 1.5. договору передбачено, що готова сільськогосподарська продукція, вирощена із посівного матеріалу та інших матеріалів виконавця/підрядника, є власністю замовника.

Відповідно до підп. 3.1.2. п. 3.1. підрядник зобов`язаний скласти та надати на затвердження замовнику акти приймання-передачі виконаних робіт/послуг, які підписуються сторонами протягом трьох робочих днів після закінчення кожного етапу робіт/послуг, відповідно до калькуляції цього договору, а за підп. 4.1.2. п. 4.1. договору підрядник має право залучати третіх осіб для обробки земельної ділянки, проведення робіт з вирощування сільськогосподарської продукції та збирання врожаю.

Згідно з п. 2.2. договору загальна ціна договору визначається за загальною вартістю робіт/послуг згідно з додатком(ів) протягом дії договору.

У п. 3.1. договору сторони погодили, що вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021.

У матеріалах справи відсутні докази виконання вказаного договору, натомість, як установлено судом з рішення Господарського суду Рівненської області від 15.02.2022 у справі № 918/705/21, 26.04.2021 року між відповідачем-2 (замовник) та Фермерським господарством "Агротех-Р" (виконавець) укладено договір № 1 про виконання сільськогосподарських робіт.

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець зобов`язується в порядку та на умовах цього договору надати послуги з проведення сільськогосподарських робіт шляхом обробітку земельної ділянки загальною площею 113,2183 га (посівною площею - 112,4 га), яка розташована на території Костопільської міської ради Рівненського району Рівненської області з цільовим призначенням - для дослідних цілей та пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :07:006:0001, а саме: дискування, оранка, культивація, використання власного насіннєвого матеріалу, посів, внесення добрив тощо, які виконуються технікою виконавця на основі впровадження прогресивних, енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки, засобів захисту рослин, добрив та насіннєвого матеріалу, а замовник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти і оплатити роботи з надання сільськогосподарських послуг.

Пунктом 2.2. договору погоджено, що фактична вартість, об`єм та види виконаних робіт погоджуються сторонами та зазначаються в актах здачі-приймання виконаних робіт.

За умовами п. 2.3. договору оплата за цим договором провадиться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця або в готівковій формі на підставі підписаного сторонами акту здачі-приймання робіт протягом 10 днів після підписання акту та виставлення рахунку.

01.06.2021 між ФГ "Агротех-Р" та відповідачем-2 підписано акт прийому-передачі виконаних сільськогосподарських робіт, за яким загальна вартість виконаних робіт становить 1 504 704,62 грн з ПДВ, та виставлено рахунок на оплату №1 від 01.06.2021.

Зокрема, ФГ "Агротех-Р" виконаний перший етап робіт, а саме здійснено підготовку до посіву земельної ділянки, кадастровий номер :07:006:0001, посівною площею 112,4 га та здійснено посів кукурудзи сортів Р8812, Ексклам, Адевей та ЛГ 30254 Пончо на загальній посівній площі 112,4 га з внесенням добрив та гербіцидів.

Усупереч умовам п. 2.3. договору відповідачем-2 не здійснено оплату за виконані ФГ "Агротех-Р" сільськогосподарські роботи за умовами договору № 1 від 26.04.2021.

Посіви насіння кукурудзи здійснено ФГ "Агротех-Р" на замовлення відповідача-2 на земельній ділянці, кадастровий номер :07:006:0001, посівною площею 112,4 га, що перебуває у постійному користуванні відповідача-1 згідно з державним актом серії ЯЯ №259508 від 09.02.2005.

Згідно з п. 5.6. договору невиконання замовником умов п. 2.3 договору надає безумовне право виконавцю звернути стягнення на посіви та врожай, які наявні на земельній ділянці загальною посівною площею 112,4 га, кадастровий номер земельної ділянки :07:006:0001, шляхом накладення арешту, забезпечення цивільного позову або визнання права власності на посіви та врожай сільськогосподарських культур.

Зважаючи на викладене, ФГ "Агротех-Р" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача-1, відповідача-2 про визнання права власності на врожай, у задоволені якого рішенням від 15.02.2022 у справі № 918/705/21 відмовлено. У той же час право власності на врожай кукурудзи 2021 року, вирощений на земельній ділянці, кадастровий номер :07:006:0001, визнано за третьою особою - ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу".

Окрім того, як установлено судом, рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.06.2021 у справі № 918/201/21, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.09.2021, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, кадастровий номер :07:006:0001, прийняте 10.08.2020 державним реєстратором Гощанської селищної ради Рівненської області Грибом Андрієм Олександровичем щодо реєстрації права комунальної власності територіальної громади Підлужненської сільської ради (номер запису про право (в державному реєстрі прав) 37729833 від 10.08.2020).

Підставою для задоволення позову послугувало те, що керівник Здолбунівської окружної прокуратури та позивач - Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області належними та допустимими доказами довели факт незаконного вибуття земельної ділянки площею 113,2183 га, кадастровий номер :07:006:0001, з державної власності.

У межах вказаної справи судом установлено, що розпорядженням голови Костопільської державної адміністрації № 448-р від 01.12.2004 передано в постійне користування Костопільській державній сортодослідній станції для дослідних цілей та пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства земельну ділянку державної власності загальною площею 113,2183 га, кадастровий номер :07:006:0001, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебували у постійному користуванні Костопільської державної сортовипробувальної станції Інспектури по сортовипробуванню сільськогосподарських культур по Рівненській області, яка розміщена за межами населених пунктів Підлужненської сільської ради Костопільського району. Право постійного користування земельною ділянкою Костопільською державною сортодослідною станцією посвідчено державним актом серії ЯЯ № 9259508 від 09.02.2005.

Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 807 від 30.12.2011 Костопільську державну сортодослідну станцію реорганізовано шляхом приєднання до ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (далі ДП "ЦСЕНСМ"), яке є правонаступником майнових прав і обов`язків Костопільської державної сортодослідної станції.

На виконання вимог п. 5.2., 5.4. вказаного наказу комісією з реорганізації відповідача-1 складено акт приймання - передачі майна, прав і обов`язків Костопільської державної сортодослідної станції № 48 від 03.09.2012, який затверджено заступником міністра аграрної політики та продовольства України О. Сень.

Згідно з вказаним актом з балансу відповідача-1 на баланс третьої особи передано усі активи, у тому числі земельна ділянка площею 1,2883 га, розміщені на ній об`єкти нерухомого майна, та державний акт серії ЯЯ № 259509 від 09.02.2005 на право постійного користування вказаною земельною ділянкою для дослідних цілей та пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства, що знаходиться в с. Підлужне Підлужненської сільської ради Костопільського району.

За п 1.1. статуту третьої особи, підприємство є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України.

Отже, третя особа є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 807 від 30.12.2011 "Про реорганізацію державних сортодослідних станцій".

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли земельні правовідносини, пов`язані із укладенням удаваного правочину, які регулюються ЦК України, ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Зважаючи на викладене, недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

При цьому ч. 1 ст. 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.

Отже, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Така правова позиція є усталеною та неодноразово висловлювалася Верховним Судом у численних постановах, зокрема, об`єднаною палатою Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, постановах Касаційного господарського суду від 04.07.2018 у справі № 916/935/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18 тощо.

Як установлено судом, відповідачі вчинили договір підряду.

У свою чергу, ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У той же час умовами оспорюваного договору передбачено обробіток земельної ділянки, внесення добрив, обробіток посівів та збирання врожаю на земельній ділянці.

Суд зазначає, що якщо предметом договору є право користування земельної ділянкою, то до таких правовідносин мають застосовуватися норми земельного законодавства, як спеціальні.

Відповідно до ч. 1, 6, 8, 9 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи або особи, які використовують земельні ділянки на праві емфітевзису. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

За змістом ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1). За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (ч. 2).

Типовий договір оренди землі затверджуються КМ України (ч. 2 ст. 14 Закону України "Про оренду землі").

Отже, договір оренди землі укладається саме на платній основі і для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей.

Правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 913/420/19.

За своїм змістом оспорюваний договір підряду є договором оренди земельної ділянки, оскільки відповідач-1 фактично передав відповідачу-2 112,40 га землі, тобто воля сторін насправді була спрямована на встановлення не підрядних правовідносин, а орендних правовідносин, оскільки: відбулася передача об`єкта оренди (п. 1.1. договору); у договорі передбачені права та обов`язки відповідача-2 з використання земельної ділянки (розділ 3, 4 договору) тощо.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17, неналежне оформлення відносин оренди й є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі положень ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин.

Однак, як установлено судом, оспорюваний договір його сторонами фактично не виконувався, натомість відповідач-2 через три дні після укладення оспорюваного правочину вчинив з ФГ "Агротех-Р" інший правочин про виконання сільськогосподарських робіт, предметом якого був обробіток земельної ділянки загальною площею 113,2183 га (посівною площею - 112,4 га), а саме: дискування, оранка, культивація, використання власного насіннєвого матеріалу, посів, внесення добрив тощо, з метою вирощення та збирання врожаю.

Більше того, відповідач-2 та ФГ "Агротех-Р" погодили, що непроведення розрахунків за виконані ФГ "Агротех-Р" роботи надає останньому безумовне право звернути стягнення на посіви та врожай, які наявні на земельній ділянці.

Вказана умова договору у подальшому послугувала підставою для звернення ФГ "Агротех-Р" до суду з позовом про визнання права власності на врожай, у задоволенні якого, як зазначалося, відмовлено рішенням Господарського суду Рівненської області від 15.02.2022 у справі № 918/705/21.

Зважаючи на викладене, судом установлено, що предметом оспорюваного правочину було використання земельної ділянки, а спрямованість дій відповідачів та ФГ "Агротех-Р" зводилася до досягнення одного результату - засів земельної ділянки та збирання врожаю кукурудзи.

Заразом правочин, що оспорюється, виходячи із фактичних правовідносин сторін, укладався з єдиною метою: передачі земельної ділянки відповідачу-2, який, у свою чергу, мав передати її ФГ "Агротех-Р" у фактичне користування з метою обробітку та збирання врожаю.

Тобто оспорюваний правочин укладався для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей, однак не безпосередньо, а опосередковано, сторони за оспорюваним правочином не мали наміру його виконувати, єдина мета його вчинення подальша передача земельної ділянки для обробітку та збирання врожаю ФГ "Агротех-Р" .

Фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Суд, проаналізувавши, фактичні обставини справи, установив, що відповідачі у справі не мали реального наміру виконувати оспрюваний правочин, умисел сторін спрямовувався, під виглядом підрядних правовідносин, на надання можливості відповідачу-2 (як підряднику) залучити ФГ "Агротех-Р" (як субпідрядника) до обробітку земелі та використання її корисних властивостей.

Окрім того, як установлено судом, що правовим титулом земельної ділянки, що була предметом оспорюваного правочину, є право постійного користування.

Розділом III "Права на землю" ЗК України визначено вичерпний перелік правових титулів щодо земельних ділянок, до яких, зокрема, належить право власності на земельні ділянки та право користування ними, в тому числі право постійного користування.

За змістом ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

Правовий статус постійних землекористувачів визначається ст. 92, 95, 96 ЗК України, якими не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування. Подібна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 21.06.2019 у справі № 910/22880/17.

У контексті зазначеного суд звертається до близьких за змістом правових позиції, сформованих Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18 про те, що державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення вказаних функцій.

Отже, земельна ділянка, що є предметом оспорюваного правочину, взагалі не могла передаватися в користування іншим особам.

Окрім того, земельна ділянка передана в оренду відповідачем-1, тоді як рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.06.2021 у справі № 918/201/21 установлено, що третя особа є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 807 від 30.12.2011 "Про реорганізацію державних сортодослідних станцій", у тому числі земельної ділянки, що є предметом оспорюваного правочину, тобто саме третій особі належить право розпорядження нею.

Щодо заперечень відповідачів, то суд зазначає таке.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Зважаючи, що відповідачі уклали оспорюваний правочин, який, як установлено судом, суперечить вимогам чинного законодавства, а також фактично не виконаний, відтак визнання такого правочину недійсним є належним та ефективним способом захисту.

Окрім того, позивач у справі Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) та її підпорядкований. Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Рівненської області (п. 1, 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області).

У свою чергу, згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМ України від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Відповідно до підп. 1 п. 3 Положення основними завданнями Держгеокадастру є реалізація державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 8 Положення).

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» унормовано, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є, зокрема забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

За п. «а» ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок тощо.

Отже, позивач у справі, здійснюючи повноваження щодо додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, виявивши відповідні порушення, вправі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про невідповідність оспорюваного правочину вимогам чинного законодавства, отже, про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 2 481,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позов задоволено, відтак судовий збір в розмірі 2 481,00 грн покладається на відповідачів.

Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Головного управління Держеокадастру у Рівненській області до Костопільської державної сортодослідної станції, Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДТ Полісся» про визнання недійсним договору № 1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23.04.2021 задоволити.

Визнати недійсним договір № 1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23.04.2021, укладений між Костопільською державною сортодослідною станцією (вул. Варашська, 7, с. Підлужне, Рівненський район, Рівненська область, 35024, ідентифікаційний код 34070573) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДТ Полісся» (вул. Омеляненка, 21-В, с. Мирне, Рівненський район, Рівненська область, 35030, ідентифікаційний код 44137948).

Стягнути з Костопільської державної сортодослідної станції (вул. Варашська, 7, с. Підлужне, Рівненський район, Рівненська область, 35024, ідентифікаційний код 34070573) 1 240,50 грн судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДТ Полісся» (вул. Омеляненка, 21-В, с. Мирне, Рівненський район, Рівненська область, 35030, ідентифікаційний код 44137948) 1 240,50 грн судового збору.

Позивач: Головне управління Держеокадастру у Рівненській області (вул. С. Петлюри, 37, м. Рівне, 33013, ідентифікаційний код 39768252).

Відповідач-1: Костопільська державна сортодослідна станція (вул. Варашська, 7, с. Підлужне, Рівненський район, Рівненська область, 35024, ідентифікаційний код 34070573).

Відповідач-2: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДДТ Полісся» (вул. Омеляненка, 21-В, с. Мирне, Рівненський район, Рівненська область, 35030, ідентифікаційний код 44137948).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 14.09.2022.

Суддя О. Андрійчук