ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2022 р. Справа №914/2654/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі:

головуючого (судді доповідача): Кордюк Г.Т.

суддів: Марка Р.І.

Кравчук Н.М.

секретар судового засідання Клебан Н.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пінк Енд Вайт», б/н від 23.05.2022 (вх.№01-05/1126/22 від 25.05.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2022, суддя: Кидисюк Р.А. м. Львів, (повний текст рішення складено 22.04.2022),

у справі №914/2654/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Мейн Бізнес Партнер», м. Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Пінк Енд Вайт», м. Львів

про стягнення 514 267,38 грн. заборгованості за договором №03/09/18-2 від 03.09.2018 про юридичне обслуговування

за участю представників сторін:

від позивача - Поліщук В.В. (адвокат)

від відповідача - Костур Р.В. (адвокат)

ВСТАНОВИВ:

13.10.2021 у Господарський суд Львівської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Мейн Бізнес Партнер» (далі по тексту ТОВ «Юридична компанія «Мейн Бізнес Партнер») з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пінк Енд Вайт» (далі по тексту ТОВ «Пінк Енд Вайт») про стягнення заборгованості у розмірі 511 394,00 грн., яка виникла внаслідок невиконання договору №03/09/18-2 від 03.09.2018 щодо оплати вартості послуг абонентського юридичного обслуговування, а також нарахованих з цієї суми основного боргу 3% річних у розмірі 2 873,38 грн. за період з 13.06.2020 по 17.09.2020 на підставі ст. 625 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.04.2022 у справі №914/2654/20 вищезазначений позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з ТОВ «Пінк Енд Вайт» на користь ТОВ «Юридична компанія «Мейн Бізнес Партнер» 511 394,00 грн. основного боргу за договором №03/09/18-2 від 03.09.2018 про юридичне обслуговування, 2 873,38 грн. - 3 % річних та 7 714,02 грн. - судового збору.

Дане рішення обґрунтоване тим, що відповідач, в порушення покладеного на нього обов`язку за договором №03/09/18-2 від 03.09.2018, своє зобов`язання щодо оплати наданих послуг абонентського юридичного обслуговування, які підтверджені актами приймання-передачі, не виконав, незважаючи на те, що позивач документально підтвердив надання цих послуг на суму 511 394,00 грн. Окрім того, місцевий господарський суд, встановивши прострочення з оплати наданих послуг дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення 2 873,38 грн. - 3% річних. У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Пінк Енд Вайт» (відповідач) звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 23.05.2022 (вх.№01-05/1126/22 від 25.05.2022) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2022 у справі №914/2654/20 та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що:

1)суд першої інстанції не застосував процесуальні наслідки ухилення позивача від виконання вимоги суду про надання матеріалів, що унеможливило проведення судової експертизи, а тому, у порушення ч. 4 ст. 102 ГПК України, безпідставно не визнав встановленими обставини про те, що: (1)дата складання і підписання договору №03/09/18-2 від 03.09.2018 не відповідає вказаній у ньому даті; (2)давність підписів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповідає вказаній у договорі даті - 03.09.2018; (3)давність відмітки печатки ТОВ «Пінк Енд Вайт» не відповідає вказаній у договорі даті - 03.09.2018;

2)судом не враховано заперечення відповідача щодо зазначення позивачем у листі від 27.05.2020, який адресований відповідачу, іншої редакції п. 10.3 договору, що свідчить про існування двох редакцій договору, стягнення за яким є предметом розгляду в даній справі, першої - від 03.09.2018 (копія якої надана відповідачем) та другої - датованої у період від 27.05.2020 по 17.09.2020;

3)обставина про те, що договір №03/09/18-2 від 03.09.2018, стягнення за яким є предметом розгляду в даній справі, зі сторони відповідача підписано директором, який на момент пред`явлення позову входить до виконавчого органу позивача, оцінено судом фрагментарно (як окрема подія), а не у взаємозв`язку з іншими доказами по справі, як сукупність доповнюючих однин одного фактів;

4)у порушення ч. 4 ст. 236 ГПК України суд першої інстанції не врахував правові висновки щодо застосування ч. 4 ст. 102 ГПК України у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №910/13106/20, від 23.11.2021 у справі №910/10249/20, від 23.07.2020 у справі №905/397/17, від 11.10.2019 у справі №916/939/15-г, від 10.09.2019 у справі №904/7961/17;

5)місцевий господарський суд за відсутності достовірних відомостей про підписання дійсної редакції договору №03/09/18-2 від 03.09.2018, стягнення за яким є предметом розгляду в даній справі, а також будь-яких інших належних та допустимих доказів, визнав встановленими обставини щодо обов`язку відповідача оплачувати послуги, які фактично не надавались;

6)визнавши встановленими обставини щодо надання послуг, які позивач просить на свою користь з відповідача, суд першої інстанції не врахував правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18 щодо оцінки реальності господарської операції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема покликається на те, що жоден з доводів відповідача щодо нібито недостовірності поданих копій документів не підтверджений належними, допустимими та достовірними доказами, натомість містяться лише припущення як заперечення на доводи позивача, зазначені у позовній заяві. Сторонами договору була передбачена умова сплати абонентської плати на постійній основі, що передбачає внесення відповідачем щомісячних платежів як абонентської плати за договором. На думку позивача, відповідач помилково приходить до висновку, що предметом доказування у цій справі є факт надання позивачем послуг відповідачу.

В судове засідання 05.09.2022 представники сторін з`явились.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Додатково зазначила на те, що послуги, стягнення вартості яких є предметом позову, за своєю суттю є безтоварними та такими щодо яких сторони не могли дійти домовленості через неконкретизованість. Також вказувала на необхідність дослідження реальності господарської операції з приводу якої заявлені вимоги про стягнення грошових коштів у даній справі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову є вимога виконавця спрямована до замовника про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неоплати останнім послуг абонентського юридичного обслуговування, які надавались на підставі договору, що підписаний між ними.

Таким чином, для правильного вирішення спору в даній справі необхідно: (1)встановити характер та зміст послуг, оплати якої вимагає виконавець, тобто у чому саме полягає споживання таких послуг, (2)визначити яким вимогам (критеріям) повинні відповідати ці послуги, тобто з`ясувати, які послуги слід вважати належно наданими, (3)встановити отримання цих послуг замовником у спірний період на умовах, які визначені в укладеному між сторонами договорі, та чи це підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, (4)перевірити чи відповідають надані виконавцем послуги вимогам (критеріям), які сторони визначили в договорі, (5)на підставі чого встановити чи існує заборгованість замовника перед виконавцем щодо оплати цих послуг, (6)якщо так, то визначити розмір заборгованості, що підлягає стягненню.

При з`ясуванні фактичних підстав позову, судом апеляційної інстанції встановлено, що виконавець у позові пов`язує наявність заборгованості замовника перед ним із фактом отримання замовником послуг абонентського юридичного обслуговування, натомість замовник заперечує необхідність їх оплати у зв`язку з тим, що такі у спірному періоді не надавались.

З`ясовуючи характер та зміст послуг, оплати якої вимагає виконавець, апеляційним господарським судом встановлено, що між ТОВ «Пінк Енд Вайт» (замовник) та ТОВ «Юридична компанія «Мейн Бізнес Партнер» (виконавець) підписано договір №03/09/18-2 від 03.09.2018.

Оригінал договору, який наданий позивачем (а.с.203-207,т.3) підписаний сторонами 03.09.2018 та скріплений печаткою ТОВ «Пінк енд Вайт». Відповідач пояснив в судовому засідання, що нього відсутній оригінал договору, і знаходиться у позивача. Натомість надав свою копію договору. Суд бере до уваги і надає правову оцінку оригіналу договору і досліджує його умови.

За умовами п.1.1. якого замовник доручив, а виконавець зобов`язався надавати замовнику послуги абонентського юридичного обслуговування замовника в обсязі та на умовах, визначених договором.

Згідно з п.1.2. договору під послугами абонентського юридичного обслуговування сторони розуміють надання виконавцем юридичних послуг замовнику за зазначеною цим договором на постійній основі щомісячно абонентською платою незалежно від способу і порядку надання юридичних послуг та наявності доручення замовника щодо надання таких послуг (юридичні послуги).

Відповідно до п.6.1. договору абонентська плата за цим договором становить 50 000,00 грн. за кожен календарний день протягом дії цього договору.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 03.09.2019.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

У постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №904/6639/17 викладено правовий висновок про те, що під абонентським юридичним обслуговуванням зазвичай розуміється комплексний супровід діяльності підприємства по всім юридичним питанням, що виникають в процесі підприємницької діяльності. Абонентське обслуговування являє собою таку форму співробітництва, при якій юридичні послуги надаються систематично, регулярно, протягом усього терміну дії договору. Абонентське обслуговування може включати: оперативні юридичні консультації (усні та письмові); рекомендації щодо необхідних дій в разі зміни законодавства; участь у переговорах з контрагентами клієнта; представництво і захист інтересів клієнта в державних органах, органах виконавчої служби, в господарському суді та судах загальної юрисдикції; інші юридичні послуги з правового забезпечення діяльності організації. Головною перевагою абонентського юридичного обслуговування для обох сторін такого договору є саме визначення сторонами фіксованої щомісячної оплати за таке обслуговування, оскільки: замовник отримує в даному випадку можливість звернення в будь-який час до виконавця за юридичними послугами і незалежно від їх кількості сплачує фіксовану оплату, що додатково дає йому можливість спрогнозувати витрати на юридичне обслуговування; виконавець, в свою чергу, незалежно від кількості звернень замовника (можливо і їх відсутності в певні місяці) щомісячно гарантовано отримує фіксований платіж за можливість замовника в будь-який час звернутися до нього.

З огляду на це спростовуються доводи апелянта про те, що послуги, стягнення вартості яких є предметом позову, за своєю суттю є безтоварними та такими щодо яких сторони не могли дійти домовленості через неконкретизованість.

У відповідності до п.4.2. договору дія цього договору може бути продовжена за згодою сторін, шляхом укладення додаткової угоди до цього договору.

30.08.2019 між сторонами укладена додаткова угода №1 до договору, у відповідності до п.1. якої сторони вирішили продовжити дію договору про юридичне обслуговування №03/09/18-2 від 03.09.2018, у зв`язку з чим погодити наступну (нову) редакцію п. 4.1. договору, а саме: «Цей договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 03.09.2020».

Отже, фактично строк дії договору було продовжено до 03.09.2020, а в період з 03.09.2018 по 03.09.2020 між сторонами діяли договірні правовідносини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 175 ГК України передбачено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що зобов`язанню виконавця щодо належного надання послуг абонентського юридичного обслуговування кореспондує обов`язок щодо оплати наданих послуг.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Пунктом 6.2. договору визначено, що замовник сплачує плату у розмірі, визначеному пунктом 6.1. цього договору, до 10 (десятого) числа наступного календарного місяця незалежно від отримання рахунка виконавця.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Всупереч наведеним положенням договору та чинного законодавства відповідач повністю не оплатив вартість наданих позивачем послуг, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 511 394,00 грн.

При цьому суд відхиляє заперечення апелянта про те, що абонентська плата підлягає сплаті незалежно від способу та порядку саме надання позивачем послуг, що виключає здійснення такої у випадку не надання таких загалом.

Згідно з п.1.2. договору під послугами абонентського юридичного обслуговування сторони розуміють надання виконавцем юридичних послуг замовнику за зазначеною цим договором на постійній основі щомісячно абонентською платою незалежно від способу і порядку надання юридичних послуг та наявності доручення замовника щодо надання таких послуг (юридичні послуги).

Тобто, предметом даного договору є надання юридичних послуг за встановлену в договорі щомісячну абонентську плату незалежно від способу і порядку надання юридичних послуг та наявності доручення замовника щодо надання таких послуг (юридичні послуги). Таким чином, встановлена щомісячна абонентська плата не прив`язана не тільки до способу і порядку надання юридичних послуг, а й до наявності доручення замовника щодо надання таких послуг, а отже, і самого факту надання таких послуг.

У відповідності до п.6.4. договору за цим договором абонентська плата здійснюється виконавцем незалежно від наявності доручення замовника щодо надання юридичних послуг та наявності акту передачі-приймання наданих послуг.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявні акти приймання-передачі (а.с.207-212,т.1), які підписані сторонами й скріплені їх печатками, відповідно до яких у період з 03.09.2018 по 30.03.2020 позивачем було надано, а відповідачем одержано послуги абонентського юридичного обслуговування на загальну суму 511 394,00 грн., а тому спростовуються доводи апелянта про існування двох редакцій договору, стягнення за яким є предметом розгляду в даній справі, першої - від 03.09.2018 (копія якої надана відповідачем) та другої - датованої у період від 27.05.2020 по 17.09.2020, оскільки конклюдентними діями у вигляді підписання актів приймання-передачі сторони визнали існування договірних відносин між собою. Крім того, підписуючи додаткову угоду від 31.08.2019, сторони підтвердили, що основний договір укладено та підписано 03.09.2018.

З цих підстав не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про неврахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18 щодо оцінки реальності господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем подано клопотання (а.с.202,т.1) про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме актів приймання-передачі наданих послуг, адвокатський запит від 25.01.2021 та поновлення строку на надання таких доказів, у зв`язку з тим, що в квартирі №4, що знаходиться на пл. Ринок, 20, у м. Львів, яка межує з офісом, де працює представник позивача була пожежа, а тому з метою збереження документів, такі були вивезені.

Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні такого клопотання.

Однак, зважаючи на те, що належність та допустимість цих доказів є одним з доводів апеляційної скарги, а також з метою з`ясування реальності спірних господарських операцій, апеляційний господарський суд вважає за необхідне долучити ці докази до матеріалів справи і надати їм оцінку у зв`язку з підтвердженням факту пожежі актом ГУ ДСНС України у Львівській області (а.с.168-169,т.1).

Покликання апелянта на те, що вищезазначені акти приймання-передачі подані позивачем з порушенням строків, які визначені ст. 80 ГПК України відхиляються апеляційним господарським судом з огляду на те, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

З огляду на це не підтверджені будь-яким належними та допустимими доказами припущення апелянта стосовно того, чи відповідає дата підписання та проставлення печатки на договорі даті, яка вказана у договорі (03.09.2018), оскільки на думку відповідача, договір, у редакції копії, поданої позивачем, підписано позивачем, колишнім директором відповідача та скріплено печаткою останнього, у період із 27.05.2020 до 17.09.2020.

Призначена ухвалою суду від 16.02.2021 технічна експертиза документа, проведення якої ухвалою суду від 02.11.2021 доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, не проводилась, оскільки сторонами не виконані вимоги ухвали суду від 10.01.2022 та не надано витребуваних документів та матеріалів, необхідних для проведення судово-технічної експертизи документів, згідно клопотання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (вх.№5331/21 від 28.12.2021).

Покликання скаржника на неправильне застосування ч. 4 ст. 102 ГПК України та неврахуванння правових висновків щодо застосування цієї норми процесуального права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №910/13106/20, від 23.11.2021 у справі №910/10249/20, від 23.07.2020 у справі №905/397/17, від 11.10.2019 у справі №916/939/15-г, від 10.09.2019 у справі №904/7961/17, відхиляється апеляційним господарським судом, оскільки неподання позивачем документів витребовуваних судовим експертом залежало від об`єктивної неможливості їх надання, а не від суб`єктивної поведінки позивача.

У поясненні (а.с.31-33,т.3) позивач повідомив про неможливість подання документів, витребовуваних ухвалою суду, оскільки після спливу трьох років встановити на якому принтері друкувався текст договору і яка із сторін його друкувала є неможливим, як і неможливо надати оригінали документів, які виконані пастами кулькових ручок такого ж кольору, які в досліджуваних підписах.

Щодо відібрання зразків відтисків печатки, позивач пояснив, що в нього ніколи не було печатки ТОВ «Пінк Енд Вайт».

Представник відповідача покликається на те, що листами та електронною перепискою (а.с.26-37,т.1 та 30-31,т.2) позивач підтвердив знаходження у нього оригіналу договору відповідача і його печатки.

Однак з цього листування не вбачається, що печатка відповідача передавалась позивачу.

У листі від 27.05.2020 (26-27,т.1) позивач зазначає іншу редакцію п. 10.3 договору саме в редакції копії, яка долучена до матеріалів справи відповідачем.

Суд не бере до уваги зазначений лист від 27.05.2020, оскільки в матеріалах справи відсутній оригінал іншої редакції договору, а сам факт зазначення позивачем іншої редакції п. 10.3 договору не є беззаперечним свідченням наявності іншого договору в реадкції, яка відмінна від тієї, що міститься в оригіналі договору, що долучений до матеріалів справи. Відтак відхиляються доводи апелянта в цій частині.

Відповідно до положень частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку розміру позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позову у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 511 394,00 грн. заборгованості за договором №03/09/18-2 від 03.09.2018 та 2873,38 грн. 3% річних за період з 13.06.2020 по 17.09.2020.

З огляду на вищезазначене, апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Пінк Енд Вайт», б/н від 23.05.2022 (вх.№01-05/1126/22 від 25.05.2022) підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення судового збору за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пінк Енд Вайт», б/н від 23.05.2022 (вх.№01-05/1126/22 від 25.05.2022) залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 12.04.2022 у справі №914/2654/20 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Марко Р.І.

Повний текст постанови складено 19.09.2022 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Кордюк Г.Т. з 12.09.2022 по 16.09.2022.