ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"12" вересня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1220/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/1220/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІМК ТРЕЙД» (вул. М.Грушевського, буд. 28/2, прим.43, Київ, 01021, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАТ ЛОГІСТІК» (вул. Мельницька, буд.28, Одеса, Одеська область, 65005, )

про стягнення 139 228,98 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІМК ТРЕЙД» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАТ ЛОГІСТІК» про стягнення заборгованості за надані позивачем послуги з перевезення вантажу згідно договору про надання послуг з перевезення вантажу № 2110/21 від 21.10.2021, в розмірі 114454,00 грн., пені в розмірі 9281,74 грн., 3% річних в розмірі 1279,38 грн. та інфляційних втрат в розмірі 14213,86 грн.

Так, позивач зауважує, що між ТОВ «ТАТ ЛОГІСТІК» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІМК ТРЕЙД» був укладений Договір про надання послуг з перевезення вантажу № 2110/21 від 21.10.2021, згідно п. 1.1. якого виконавець зобов`язався на свій власний ризик надати послуги, з перевезення вантажу, за завданням замовника, а останній зобов`язався прийняти та оплатити виконані послуги на умовах даного Договору.

За ствердженням позивача, у період дії даного Договору ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІМК ТРЕЙД», як виконавець належним чином надав послуги з перевезення вантажу, а ТОВ «ТАТ ЛОГІСТІК, як замовник прийняв дані послуги про, що свідчать підписані Сторонами відповідні Акти надання послуг, а тому загальна сума (вартість) послуг за даними Актами становить 114 532,00 грн.

Між тим, з урахуванням проведених попередніх платежів відповідачем та з урахуванням наявною переплатою в розмірі 78,00 грн. за даним Договором, а також відповідно до підписаного сторонами Акту звірки до Договору, як пояснює позивач, станом на 31.12.2021 у відповідача наявна заборгованість в розмірі 114 454,00 грн. При цьому, кінцевою датою для проведення оплати вартості наданих послуг виконавцем згідно Актів наданих послуг № 140, 141, 142 від 23.12.2021 до Договору є 25 січня 2022 року.

Однак, позивач наголошує, що відповідач надані послуги з перевезення вантажу прийняв без будь-яких претензій підписавши відповідні Акти, але станом на день підписання даної позовної заяви вартість наданих послуг не оплатив, чим грубо порушив умови даного Договору.

Отже, позивач підсумовує, що відповідач не належним чином виконав взяті на себе грошові зобов`язання по оплаті за надані послуги позивачем, які передбачені Договором, внаслідок чого порушені права останнього, тобто право на отримання винагороди (оплати) за надані послуги, в зв`язку з чим заборгованість відповідача за Договором станом на 10 червня 2022 року становить 114 454,00 грн.

Водночас, позивач вказує, що у порядку досудового врегулювання спору між сторонами направляв відповідачу претензію №1 від 18 лютого 2022 р. з вимогою сплатити заборгованість, яка виникла за Договором, яку відповідач отримав 11 березня 2022 року, однак не надав жодної відповіді і наразі повністю не погасив наявну заборгованості.

Окрім того, позивач, на підставі положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та відповідно до положень Договору, заявив про вимогу стягнення з відповідача штрафних санкцій (пені), 3% річних та інфляційних збитків за порушення оплати за надані послуги згідно Договору. При цьому, позивач просив зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України.

Відповідач відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2022 позовна заява (вх.№1270/22) була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.06.2022 прийнято позовну заяву (вх.№ 1270/22 від 20.06.2022) до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу №916/1220/22 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 Господарського процесуального кодексу України без виклику сторін. Крім того, даною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Про судовий розгляд справи № 916/1220/22 сторони повідомлені належним чином. Позивачу направлено копію ухвали суду від 24.06.2022 на зазначену ним в позовній заяві електронну адресу.

Ухвалу суду від 24.06.2022 суд надіслав відповідачу за його місцезнаходженням відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте останнім не отримано ухвали за причиною «адресат відсутній за вказаною адресою» (поштове повідомлення вх.№ 10266/22 від 12.07.2022).

Крім того, відповідачу двічі було направлено копію ухвали суду від 24.06.2022 на зазначену позивачем в позовній заяві електронну адресу.

В подальшому, 16.08.2022 суд з метою належного повідомлення відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАТ ЛОГІСТІК» про розгляд справи, повторно направив ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2022 на адресу відповідача: вул. Мельницька, буд.28, Одеса, Одеська область, 65005, яка було вручено представнику відповідача 22.08.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за вх.№13735/22 від 25.08.2022.

Водночас, 16.08.2022, з метою додаткового повідомлення відповідача про розгляд справи № 916/1220/22, секретарем судового засідання здійснено спроби передати телефонограму за номером телефону, зазначеному у позовній заяві як засіб зв`язку відповідача, а також на сайті Судової влади України розміщувалось відповідне оголошення від 16.08.2022.

Таким чином, судом протягом всього періоду розгляду справи здійснювалися спроби повідомлення відповідача за всіма відомими суду засобами зв`язку з відповідачем; матеріали справи не містять відомостей про будь-які інші засоби зв`язку з відповідачем.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

Згідно з ч.ч. 5, 7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

12.09.2022 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

21.10.2021 між ТОВ «ТАТ ЛОГІСТІК» (замовник) та ТОВ «Торгівельний дім «ІМК ТРЕЙД» (виконавець) укладено договір № 2110/21 про надання послуг з перевезення вантажу, відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов`язується на свій власний ризик надати послуги, з перевезення вантажу, за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані послуги на умовах даного договору.

Пунктами 3.1., 3.2. договору встановлено, що вартість послуг, що надаються виконавцем, встановлюється відносно кожного перевезення в залежності від маршруту та ваги перевезеного вантажу. Тарифи на вантажні перевезення встановлюються в «Протоколі узгодження тарифів» (додаток №1 до договору), який є невід`ємною частиною договору. Зміни та доповнення тарифів на вантажні перевезення відображаються в «Протоколі зміни та доповнення тарифів» (додаток №2 до договору).

Як передбачено п.п. 3.4., 3.5. договору, документами, що підтверджують надання виконавцем послуг, є акти приймання - передачі виконаних робіт. Загальна вартість послуг, що виконуються відповідно цього договору, складається із сукупної вартості фактично виконаних робіт, що визначається відповідно актів приймання-передачі виконаних робіт, які є невід`ємною частиною цього договору.

При цьому, згідно п. 3.6. договору оплата вартості послуг за цим договором здійснюється замовником на поточний рахунок виконавця протягом 20 банківських днів з моменту підписання акту приймання - передачі виконаних робіт після надання рахунку для оплати наданих послуг з перевезення.

Відповідно до пункту 4.2. договору замовник зобов`язаний, зокрема: оплачувати послуги в порядку та строки, зазначені в п. 3.6. цього договору; приймати послуги відповідно до актів приймання-передачі виконаних робіт; забезпечувати своєчасне та повне оформлення у встановленому порядку транспортних документів (маршрутних та (або) подорожніх листів), відмічати фактичний час прибуття та відправлення автомобілів із пунктів завантаження та розвантаження, що підтверджується підписами уповноважених замовником осіб (керівників підрозділів).

Водночас, замовник, серед іншого, має право не приймати від виконавця подорожні та маршрутні листи, товарно-транспортні накладні, акти виконаних робіт неналежно оформлені, а також оформлені з порушеннями вимог договору. Оплата за перевезення вантажу в такому разі замовником не проводиться (п. 4.3. договору).

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що за порушення строків розрахунків замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2021 року (п. 8.1. договору № 2110/21 від 21.10.2021).

Протоколом узгодження тарифів на перевезення вантажу від 21.10.2021, що є додатком № 1 до договору № 2110/21 від 20.10.2021, сторони дійшли згоди, що у період з 20.10.2021 по 31.12.2021 тарифи на надання транспортних послуг автотранспортом перевізника становлять: за 1т. перевезеного вантажу (кукурудза) постачальника до покупця ТОВ «СП «Нібулон» (м. Миколаїв) 650 грн. з ПДВ - за перевезення сільськогосподарської продукції.

На виконання умов договору про надання послуг з перевезення вантажів № 2110/21 від 21.10.2021 позивачем були надані відповідачу послуги на загальну суму 114532,00 грн, що підтверджується:

- Актом надання послуг № 140 від 23.12.2021, з якого вбачається, що позивачем були надані транспортні послуги за маршрутом с. Паволоч, Попільнянський р-н, Житомирська обл. (UA) - с. Молодіжне, Одеська обл. (UA); кількість перевезеного вантажу - 48,76 тон на загальну суму з ПДВ 46 322,00 грн.;

- Актом надання послуг № 141 від 23.12.2021, з якого вбачається, що позивачем були надані транспортні послуги за маршрутом с. Паволоч, Попільнянський р-н, Житомирська обл. (UA) - с. Молодіжне, Одеська обл. (UA); кількість перевезеного вантажу 49,38 тон на загальну суму з ПДВ 46 911,00 грн.;

- Актом надання послуг № 142 від 23.12.2021, з якого вбачається, що позивачем були надані транспортні послуги за маршрутом с. Паволоч, Попільнянський р-н, Житомирська обл. (UA) - с. Молодіжне, Одеська обл. (UA); кількість перевезеного вантажу 22,42 тон на загальну суму з ПДВ 21 299,00 грн.

Крім того, у вказаних актах надання послуг є посилання на відповідні рахунки на оплату послуг № 140 від 23.12.2021, 141 від 23.12.2021 та № 142 від 23.12.2021.

Зазначені первинні документи підписані представниками обох сторін без будь-яких зауважень та заперечень та скріплені печатками підприємств (належним чином засвідчені копія міститься в матеріалах справи).

Учасниками договірних відносин складено Акт звірки взаємних розрахунків за період: 4 квартал 2021р. за договором № 2110/21 від 21.10.2021, яким встановлено кінцеве сальдо на користь ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІМК ТРЕЙД» в сумі 114454,00 грн. Даний Акт підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками без будь-яких зауважень.

19.02.2022 позивачем на адресу відповідача направлено претензію № 18-02/22 від 18.02.2022, де просив ТОВ «ТАТ ЛОГІСТІК» сплатити наявну заборгованість за договором про надання послуг з перевезення вантажу № 2110/21 від 21.10.2021 в розмірі 114454,00 грн. протягом 3-х банківський днів з дня отримання даної претензії. Дана претензія направлена відповідачу засобами поштового зв`язку листом з описом вкладення 19.02.2022, яку відповідач отримав особисто 11.03.2022, що стверджується трекінгом Укрпошти.

Відповіді на претензію відповідач не надав, оплату за надані послуги не здійснив.

Несплата вказаних коштів відповідачем за надані позивачем послуги з перевезення і стало причиною звернення позивача до суду з даними позовом про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 114454,00 грн, крім того позивач просить стягнути пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у сумі 9281,74 грн, 3% річних у сумі 1279,38 грн та інфляційні збитки у сумі 14213,86 грн.

4.Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Із даною правовою нормою кореспондуються і положення статті 174 ГК України, за якою господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч.ч.1,2,6 ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Наразі статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 906 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Як визначено ст. 908 ЦК України, перевезення, зокрема вантажу, здійснюється за договором перевезення.

Відповідно до ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

В силу ч.1 ст.916 ЦК України за перевезення, зокрема, вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк (частина 1 статті 919 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписи ч.4 ст.74 ГПК України визначають, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Так, нормами цивільного права України в розділі "Зобов`язальне право" визначено, що зобов`язання припиняється тільки у випадку їх належного виконання. Тобто, якщо сторона, яка здійснила будь-які дії на виконання своїх договірних зобов`язань, вважає, що інша сторона неналежним чином виконала свої договірні зобов`язання, вона має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів у порядку, визначеному в главі 51 ЦК України із застосуванням наслідків порушення винною стороною її договірного зобов`язання.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором перевезення вантажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України «Послуги. Загальні положення», глави 64 Цивільного кодексу України «Перевезення» та глави 32 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір підписано уповноваженими особами, предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок виконання договірних зобов`язань щодо надання послуг з перевезення та їх оплати. Відтак, укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Факти здійснення позивачем перевезень вантажів 23.12.2021 підтверджуються обопільно підписаними Актами надання послуг, з яких вбачається надання послуг на загальну суму 114532,00 грн.

Крім того, Акти надання послуг містять відтиск печатки відповідача, підпис особи, відповідальної за здійснення відповідної операції, а відповідачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів протиправності використання його печатки чи доказів її втрати, так само і не доведено, що відповідні Акти підписано не відповідальною особою за здійснення відповідних операцій, з огляду на що суд вважає не спростованим відповідачем факт надання послуг за договором №2110/21 від 21.10.2021.

Враховуючи зазначені приписи чинного законодавства, надані позивачем Акти надання послуг №№ 140, 141, 142 від 23.12.2021 є належними та допустимими доказами надання виконавцем послуг перевезення вантажу.

Як зазначено позивачем, у відповідача була наявна переплата в розмірі 78,00 грн., що також підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою по рахунку позивача за період з 21.10.2021 по 06.06.2022.

Таким чином неоплаченими залишились послуги в загальному розмірі 114454,00 грн.

При цьому, враховуючи положення п. 3.6. договору № 2110/21 від 21.10.2021 строк оплати послуг з перевезення вантажу є таким, що настав 25.01.2022.

Водночас, судом враховано, що сторонами підписаний акт звірки взаєморозрахунків за спірним договором станом на 31.12.2021, яким сторони підтвердили наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 114154,00 грн. З боку відповідача зазначений акт підписаний диреткором Агафоновим Д.І. та скріплений печаткою підприємства.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі,- щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

В постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17 викладені висновки щодо того, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Також зазначено, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу Відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Водночас, в порушення умов договору та Закону відповідачем не було виконано взятих на себе зобов`язань.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих послуг, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи та на момент прийняття рішення належних та допустимих доказів оплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажу в розмірі 114454,00 грн. відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 9281,74 грн

Згідно п. 5.2. договору за порушення строків розрахунків замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми.

Перевіривши розрахунки пені, судом встановлено, що вказані розрахунки є обґрунтованими та арифметично вірними , відтак, вимога про стягнення пені у сумі 9281,74 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 14213,86 грн. та 3% річних у розмірі 1279,38 грн.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В свою чергу, проаналізувавши наданий позивачем розрахунок позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків та 3% річних, враховуючи дату виникнення обов`язку оплатити борг, період існування заборгованості, розмір боргу, провівши відповідний перерахунок, суд вважає правомірно заявленими інфляційні витрати у розмірі 14213,86 грн та 3% річних у розмірі 1279,38 грн.

Отже, враховуючи, що нарахування позивачем даних сум, у зв`язку з порушенням умов договору не суперечать нормам діючого законодавства України, розрахунки виконані позивачем вірно, в зв`язку з чим, судом підлягає стягненню з відповідача 1279,38 грн. 3 % річних та 14213,86 грн. втрат від інфляції.

Стосовно вимоги позивача про зазначення в резолютивній частині судового рішення формули розрахунку нарахування 3% річних та пені, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Господарський суд зазначає, що положеннями частини десятої статті 238 ГПК України встановлено право, а не обов`язок суду, зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення.

Водночас, виходячи із принципів диспозитивності та пропорційності у господарському судочинстві, суд не вважає за доцільне зазначити в рішенні про нарахування 3% річних та пені до моменту виконання рішення відповідачем, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, виходячи з такого.

Так, відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Як вже зазначалось, використання судом повноважень згідно із ч. 10 ст. 238 ГПК України є правом, а не обов`язком суду, та залежить від фактичних обставин справи.

Також, цілком імовірно, що відповідач після ухвалення рішення у цій справ та до моменту набрання ним законної сили може здійснити часткові оплати спірної заборгованості, внаслідок чого сума боргу, на яку слід нараховувати відсотки, зменшиться.

Варто зауважити, що саме на суд, а не на орган (особу), що здійснює примусове виконання рішення суду, покладено обов`язок встановлення правильності суми простроченої заборгованості і здійснених на неї нарахувань, пов`язаних із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання.

Таким чином, у разі задоволення клопотання позивача про нарахування пені та відсотків до моменту виконання рішення, є значна ймовірність того, що під час виконання рішення суду у цій частині, у стягувача виникнуть труднощі з його виконанням.

Також суд враховує, що судове рішення не може ухвалюватись на майбутнє, як застереження від будь-яких порушень, а також не може містити будь-яких умов, за яких воно буде виконуватись. Суд вважає, що розглядати справу і приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявність неіснуюче порушення, суперечить принципам правосуддя.

Враховуючи викладене в сукупності, суд вважає, що застосування положень ч. 10 ст. 238 ГПК України в даному випадку не є доцільним.

Водночас відмова у задоволенні цього клопотання у жодному разі не позбавляє ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІМК ТРЕЙД» права звернутись до господарського суду з окремим позовом про стягнення не лише пені та 3% річних, а й інфляційних втрат, нарахованих за період, не охоплений цим рішенням, зокрема, до фактичного погашення спірної заборгованості.

Отже, застосування вищезазначених положень ГПК є правом суду, також на час ухвалення рішення у цій справі відсутні приписи законодавства України, які регулюють нарахування відсотків, з урахуванням яких суд міг би визначити відповідні нарахування для подальшого застосування органом, що здійснюватиме примусове виконання рішення, а відтак суд не наділений повноваженнями самостійно встановлювати порядок нарахування відсотків, а може застосувати лише передбачені законодавством приписи. До того ж суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися в судовому порядку з позовом про нарахування інфляційних та 3% річних на суму боргу за період, неохоплений вказаним рішенням, до фактичного його погашення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача про нарахування трьох процентів річних та пені до моменту виконання рішення суду.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідач, позовні вимоги належними та доступними засобами доказування не спростував, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

За результатами повного та всебічного дослідження поданих позивачем доказів, з урахуванням того, що відповідачем не надано жодних заперечень та документів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, суд дійшов до висновку, що відповідачем обставини, на які посилається позивач, з наданням відповідних доказів, більш вірогідними доказами не спростовано.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, керуючись принципами справедливості та законності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи приписи ст. 129 ГПК України та задоволення позовних вимог в повному обсязі, судовий збір в сумі 2481,00 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 232, 233, 237 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАТ ЛОГІСТІК» (вул. Мельницька, буд. 28, м. Одеса, 65005, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІМК ТРЕЙД» (вул. М.Грушевського, буд. 28/2, прим.43, м. Київ, 01021, ) заборгованість в розмірі 114 454 (сто чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп., пеню в розмірі 9 281 (дев`ять тисяч двісті вісімдесят одна) грн. 74 коп., суму інфляційних збитків в розмірі 14 213 (чотирнадцять тисяч двісті тринадцять) грн. 86 коп., 3% річних в розмірі 1 279 (одна тисяча двісті сімдесят дев`ять) грн. 38 коп. та судовий збір в сумі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 12 вересня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський