ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2022 р. Справа№ 910/7754/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: Окунєв І.С.;

від відповідача : Лихвар А.В., Таслицька Ю.В.;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи Таслицької Юлії Владиславівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 року (повний текст складено 16.11.2021)

у справі №910/7754/21 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Бовкун Катерини Іванівни

до Фізичної особи Таслицької Юлії Владиславівни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Кузня Вакули»

про стягнення 383 797, 55 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Бовкун Катерина Іванівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Таслицької Юлії Владиславівни про стягнення 383 797,55 грн (13 200 грн заборгованості з орендної плати, 3 752,32 грн інфляційних втрат, 269 301 грн пені, 8 991,23 грн 36% річних, 22 553 грн заборгованості з оплати вартості спожитої електроенергії, 66 000 грн неустойки за користування об`єктом оренди).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення від 01.01.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 13 200 грн. боргу, 2 075 грн. 61 коп. інфляційних втрат; 2 999 грн 76 коп. пені; 8 885 грн 55 коп. 36 % річних; 22 553 грн боргу з оплати вартості спожитої електроенергії; 66 000 грн неустойки за користування об`єктом оренди після закінчення строку дії договору та 1 735 грн 71 коп. судового збору.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що на виконання умов Договору позивачем було передано в оренду нежитлове приміщення, тоді як відповідач за користування приміщенням оренду плату у повному розмірі не сплатив, доказів протилежного суду не подав.

В той же час, суд першої інстанції не погодився із здійсненим позивачем розрахунком пені, процентів річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа Таслицька Юлія Владиславівна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Києва від 02.11.2021 року у справі №910/7754/21 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем до матеріалів справи долучено докази, що підтверджують факт повної сплати заборгованості за договором, які не були враховані судом першої інстанції. Апелянт вказав, що позивачем безпідставно заявлено до стягнення 66 000,00 грн. неустойки, оскільки з огляду на відсутність заперечень щодо припинення договору оренди, такий договір був продовжений на наступний календарний рік, а також не доведено розміру заборгованості відповідача з електроенергії. За твердженням апелянта справу у суді першої інстанції було розглянуто за відсутності належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки ухвалу відповідачем отримано 04.11.2021, тоді як судове засідання відбулось 02.11.2021.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/7754/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

В той же час, на час надходження апеляційної скарги, матеріали справи №910/7754/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Фізичної особи Таслицької Юлії Владиславівни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 року у справі №910/7754/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

На адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 15.02.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 відкладено розгляд справи на 01.03.2022.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022) в Україні введено воєнний стан, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

У зв`язку із загрозою життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів, суддів і працівників апарату суду, керуючись статтею 3 Конституції України, статтями 10,12 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статтею 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтями 2, 6 Європейської 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішенням Ради суддів України №9, враховуючи положення Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, розпоряджень Ради оборони міста Києва, судові справи призначені у період з 24.02.2022 по 31.03.2022 були зняті з розгляду.

Наказом Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2022, у зв`язку з можливістю здійснення повноважень суддів безпосередньо у приміщенні суду, відновлено здійснення судочинства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 розгляд справи призначено на 17.05.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2022 розгляд справи відкладено на 14.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2022 розгляд справи було відкладено на 06.09.2022.

Позиції представників сторін

11.02.2022 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти вимог та доводів апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Явка представників сторін

У судове засідання 06.09.2022 представник третьої особи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце справи сторони повідомлялись належним чином, а саме шляхом направлення процесуальних документів на електронну пошту сторін.

Відповідно до ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи у судовому засіданні 06.09.2022.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.01.2020 між ФОП Бовкун К.І. (орендодавець) та ФОП Таслицькою Ю.В. (орендар) було укладено договір, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати без права викупу орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти без права викупу у строкове платне користування нежитлове приміщення, що визначене у Договорі з усім невід`ємним технічним обладнанням (далі - об`єкт оренди), та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату (пункт 1.1 Договору).

Пунктами 1.2., 1.3. договору передбачено, що адреса місцезнаходження об`єкта оренди: м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 7; загальна площа: 200 кв. м.

Відповідно до п. 2.2. договору об`єкт оренди передається орендодавцем та приймається орендарем у користування в момент підписання Договору.

Орендар зобов`язується, зокрема: дотримуватись умов Договору щодо своєчасності та повноти внесення орендної плати та інших платежів; своєчасно та повністю здійснювати оплату вартості комунальних та/або супутніх послуг, у тому числі, але не обмежуючись, спожитої електроенергії; у разі припинення або розірвання Договору негайно повернути орендодавцеві об`єкт оренди та комплект ключів від об`єкту оренди в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його у користування, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна; звільнити об`єкт оренди без надання іншого житлового приміщення та невідкладно передати його орендодавцю - у разі закінчення строку дії Договору, розірвання Договору, визнання його недійним, у інших випадках, передбачених законом та/або Договором (підпункти 3.3.2, 3.3.3, 3.3.11, 3.3.14 пункту 3.3 Договору).

Відповідно до п. 4.1. договору розмір орендної плати складає 11 000 грн за один календарний місяць, що за офіційним курсом Національного банку України на момент укладення Договору є еквівалентом 465 доларів США та не включає в себе плату за електроенергію та/чи інші послуги, пов`язані з обслуговуванням/утриманням об`єкта оренди. Нарахування орендної плати починається з моменту підписання Договору обома сторонами.

Згідно п. 4.2. договору орендна плата сплачується орендарем орендодавцю наперед авансом не пізніше п`ятого числа кожного місяця готівкою або в безготівковому порядку на банківський рахунок орендодавця.

У разі припинення (розірвання) Договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення об`єкта оренди, включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку у повному обсязі сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, враховуючи штрафні санкції, передбачені умовами Договору (пункт 4.6 Договору).

Згідно п. 5.6. договору у випадку несплати або несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі 3% від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також прострочену орендну плату з урахування індексу інфляції за весь час прострочення та 36% річних від простроченої суми.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання Договору (пункт 7.1 Договору). Строк дії Договору оренди починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1 Договору, та закінчується 31 грудня 2020 року (пункт 7.2 Договору).

Пунктом 7.3. договору передбачено, що закінчення строку Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору.

01.01.2020 сторонами було підписано акт прийому-передачі нежитлового приміщення, відповідно до якого:

- об`єкт оренди передано орендареві в придатному для використання за призначенням стані;

- моментом передачі в користування об`єкта оренди є 01.01.2020;

- показання лічильника електроенергії: 235597.

Позивач вказує, що відповідач протягом усього строку дії Договору належним чином свої зобов`язання щодо своєчасного та у повному розмірі внесення орендної плати не виконував, сплативши за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 зі 132 000,00 грн орендної плати 118 800,00 грн, у зв`язку з чим виникла заборгованість за Договором у розмірі 13 200,00 грн.

20.04.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією №1 про виконання зобов`язань та сплату штрафних санкцій за Договором, в якій вимагав негайно з дати отримання цієї претензії:

- сплатити на рахунок позивача заборгованість та штрафні санкції за Договором у розмірі: 13 200 грн заборгованості з орендної плати; 3 468,83 грн інфляційних нарахувань за весь час прострочення; 161 985 грн пені; 5 463,03 грн 36% річних від суми заборгованості; 22 453 грн заборгованості з оплати вартості спожитої електроенергії; 66 000 грн неустойки за користування об`єктом оренди після закінчення строку дії Договору та повернути нежитлове приміщення.

Крім заборгованості з орендної плати позивач вказує, що відповідач має заборгованість з оплати вартості спожитої електроенергії у розмірі 22 553 грн. з розрахунку 14 695 кВт (01.01.2020 показання лічильника 235597; станом на 20.04.2021 - 250292), а також нараховано 66 000,00 грн неустойки за користування об`єктом оренди.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що на виконання умов Договору позивачем було передано в оренду нежитлове приміщення, тоді як відповідач за користування приміщенням оренду плату у повному розмірі не сплатив, доказів протилежного суду не подав, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку про обґрунтованість суми основного боргу у розмірі 13 200,00 грн., 22 553,00 грн. вартості спожитої електроенергії, 66 000,00 грн. неустойки.

Також суд першої інстанції здійснив власний розрахунок пені, процентів річних та інфляційних втрат.

Однак, колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, згідно з актом приймання-передачі позивачем передано відповідачу об`єкт оренди за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 7; загальна площа: 200 кв. м.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказував позивач у позовній заяві, відповідач частково виконав своє зобов`язання зі сплати орендної плати, перерахувавши позивачу 118 800,00 грн., на підтвердження чого надав до позовної заяви меморіальні ордери.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ним повністю здійснено оплату орендних платежів та платежів за електроенергію, що підтверджується наданими до суду першої інстанції виписками з банківського рахунку відповідача, які не були враховані судом першої інстанції.

З цих підстав відповідачем разом з апеляційною скаргою подані відповідні платіжні доручення про сплату заборгованості за спірним договором оренди на підтвердження своєї правової позиції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, відповідачем в підтвердження своєї позиції щодо сплати орендних платежів були надані відповідні виписки з рахунку відповідача, яким останній підтверджував факт повної сплати заборгованості з орендної плати.

Так, з відповідних рахунків не можливо чітко встановити, кому відповідні кошти були перераховані та на якій правовій підставі.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Таким чином, для встановлення обставин фактичної сплати відповідачем орендної плати, про що було зазначено останнім у відзиві на позовну заяву з наданням виписок з рахунку відповідача, з огляду на недобросовісне виконання учасниками справи своїх процесуальних прав щодо подачі належних доказів на підтвердження фактичної сплати орендних платежів, суд першої інстанції не був позбавлений права витребувати відповідні докази у сторін. Однак, відповідних дій судом першої інстанції вчинено не було.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Враховуючи, що відповідачем у суді першої інстанції заперечувалась обставина щодо наявності у нього заборгованості за договором оренди, на підтвердження чого останнім були надані банківські виписки без конкретизації отримувача грошових коштів, а суд першої інстанції не вчинив будь-яких процесуальних дій щодо встановлення даної обставини, колегія суддів, з огляду на принципи справедливості, пропорційності, рівності усіх учасників перед законом і судом, дійшла до висновку про прийняття до розгляду поданих відповідачем разом з апеляційною скаргою доказів щодо сплати орендних платежів для вірного вирішення спору у даній справі.

Так, з долучених відповідачем до матеріалів справи копій платіжних доручень щодо перерахування грошових коштів вбачається, що відповідач на користь позивача всього перерахував 140 515,00 грн. на виконання умов договору оренди.

Відповідно до п. 4.1. договору розмір орендної плати складає 11 000 грн за один календарний місяць, що за офіційним курсом Національного банку України на момент укладення Договору є еквівалентом 465 доларів США та не включає в себе плату за електроенергію та/чи інші послуги, пов`язані з обслуговуванням/утриманням об`єкта оренди. Нарахування орендної плати починається з моменту підписання Договору обома сторонами.

Тобто, всього за 12 місяців оренди відповідач був зобов`язаний сплатити 132 000,00 грн.

За перерахунком позивача, відповідач здійснив платежів по орендній платі у загальній сумі 118 800,00 грн.

В той же час, позивачем під час здійснення розрахунків не враховано здійснений відповідачем платіж на суму 9 000,00 грн., який підтверджується платіжним дорученням № 6ІВ8810917 від 31.12.2020.

Крім того, виходячи з положень Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (п.3.8), яка затверджена постановою Національного банку Україні від 21.01.2004р. № 22, та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (п.1.2), затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95., отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Як вбачається з доданих як позивачем так і відповідачем до матеріалів справи платіжних доручень, відповідачем здійснено лише 3 490,20 грн. оплат з призначенням платежу «електрика». Решта оплат (137 024,80 грн.) здійснена відповідачем з призначенням платежу «дог. оренд.».

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи надані сторонами докази, з огляду на визначене в платіжних дорученнях призначення платежу, враховуючи, що за договором оренди основним обов`язком відповідача є оплата орендних платежів, колегія суддів дійшла до висновку, що за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 відповідачем на користь позивача було сплачено 137 024,80 грн. в якості орендної плати, тобто погашено у повному обсязі заборгованість з орендних платежів.

З огляду на повне погашення заборгованості за договором оренди, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати.

Відповідно до підпункту 3.3.3 пункту 3.3 Договору відповідач, зокрема, був також зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі здійснювати оплату вартості комунальних та/або супутніх послуг, у тому числі, але не обмежуючись: спожитої електроенергії.

Як зазначив позивач у позовній заяві, з 01.01.2020 по 20.04.2021 відповідачем було спожито 14 695 кВт (01.01.2020 показання лічильника 235597; станом на 20.04.2021 - 250292).

За розрахунком позивача, відповідач здійснив платежів за електричну енергію на загальну суму 12 715,00 грн., у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 22 553,00 грн.

Заперечення відповідача щодо неможливості встановити дійсні показники лічильника колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи міститься акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2020, в якому сторонами було визначено показання лічильника електроенергії на момент передачі майна в оренду - 235597.

В той же час, колегія суддів не погоджується із твердженням позивача, що станом на 20.04.2021 показники лічильника становили 250292, оскільки як вбачається із наданої позивачем фотокопії лічильника, у ньому зазначені наступні показники - 247490.

Інших доказів, які б надавали можливість встановити показники лічильника станом на 20.04.2021, позивачем надано не було.

З огляду на те, що відповідачем не заперечено та не спростовано застосованого позивачем тарифу у розмірі 2,40 грн., колегія суддів, здійснивши власний розрахунок спожитої електроенергії (11 893кВт), дійшла до висновку, що загалом за спожиту електроенергію протягом 2020 року відповідач повинен був оплатити 28 543,20 грн.

Як вже було зазначено вище, відповідачем відповідно до призначень платежу, зазначених у платіжних дорученнях, здійснено 3 490,20 грн. оплат з призначенням платежу «електрика».

В той же час, враховуючи здійснену відповідачем переплату суми орендних платежів у розмірі 5 024,80 грн. (137 024,80 грн. - 132 000,00 грн.), колегія суддів, враховуючи вимоги ст.534 ЦК України та відсутність між сторонами інших договірних зобов`язань в період 2020 року, з урахуванням часткових проплат, дійшла до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 20 028,20 грн. заборгованості з оплати вартості спожитої електроенергії.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення 36 % річних та інфляційних витрат, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сторони узгодили, що відповідно до пункту 5.3 Договору у випадку несплати або несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує орендодавцеві прострочену орендну плату з урахування індексу інфляції за весь час прострочення та 36% річних від простроченої суми.

Отже, сторонами було визначено інший розмір процентів річних, що відповідає диспозиції ст. 625 ЦК України.

Доводи відповідача, що стягнення з відповідача 36 % річних та пені є подвійною відповідальністю боржника з огляду на правову природу таких нарахувань - штрафні санкції, колегія суддів відхиляє, оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме наданих сторонами платіжних доручень та меморіальних ордерів, оплату орендних платежів відповідач здійснював з простроченням платежу. Так, за умовами п 4.2. договору, орендна плата сплачується орендарем орендодавцю наперед авансом не пізніше п`ятого числа кожного місяця готівкою або в безготівковому порядку на банківський рахунок орендодавця.

А тому, з огляду на наявність прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, відповідач відповідно до вимог ст. 625 ЦК України (з урахуванням п. 5.3. договору) на вимогу кредитора зобов`язаний відшкодувати останньому інфляційні витрати на нараховані проценти річні від простроченої суми.

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних витрат та 36 % річних за загальний період з 06.01.2020 по 30.12.2020 з урахуванням періодів здійснення відповідачем проплат, дійшла до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 855,36 грн. інфляційних втрат та 3 632,81 грн. 36 % річних.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до пункту 5.3 Договору у випадку несплати або несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі 3% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Як вже було зазначено вище, оплату орендних платежів відповідач здійснював з простроченням платежу.

Згідно з частиною другою статті 343 ГК України і статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписом частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд першої інстанції вірно встановив, що він здійснений з порушенням вищенаведених норм матеріального права, оскільки пеня нарахована за ставкою, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши власний розрахунок пені, що не перевищує подвійну ставку НБУ, з урахуванням періодів здійснення відповідачем проплат, встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 1 522,66 грн. за загальний період з 06.01.2020 по 30.12.2020.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення 66 000,00 грн. неустойки, колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Згідно ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як було встановлено вище, строк дії Договору оренди починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1 Договору, та закінчується 31 грудня 2020 року (пункт 7.2 Договору).

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу орендованого майна по договору оренди.

Твердження відповідача про звільнення нежитлового приміщення та підписання необхідних документів, як і посилання на усну домовленість про зберігання майна, викладені у відзиві, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки не були підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів зазначає, що неустойка, яка передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є спеціальною мірою відповідальності наймача орендованого майна, яка застосовується виключно після припинення договірних відносин з оренди майна.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 Господарського кодексу України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Виняток з наведеного правила передбачено частиною першою статті 764 Цивільного кодексу України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Також, відповідно до частини четвертої статті 284 ГК України у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Отже, норми статті 764 ЦК України та частини четвертої статті 284 ГК України визначають можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Відсутність такого заперечення як в силу статті 764 ЦК України, так і частини четвертої статті 284 ГК України може мати прояв у "мовчазній згоді" і в такому випадку орендар саме в силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим/продовженим на строк, який був раніше встановлений договором.

У контексті наведеного заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця в орендних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, а тому є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Вказане вище узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20), а також правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постанові від 01.06.2021 у справі № 916/2197/20.

Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17.

Колегія суддів встановила, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем (орендодавцем) протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору у належній формі дій щодо повідомлення орендаря про припинення договору, її направлення та одержання позивачем.

Наявна в матеріалах справи претензія не може бути доказом повідомлення орендаря про припинення договору, оскільки в останній відсутні вимоги орендодавця стосовно припинення дії договору. Крім того, відповідна претензія була надіслана на адресу відповідача 20.04.2021, тобто не у строк, передбачений ст. 764 ЦК України.

Таким чином, враховуючи положення 764 ЦК України та частини четвертої статті 284 ГК України, колегія суддів дійшла до висновку, що договір оренди від 01.01.2020 продовжив свою дію на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

Оскільки, неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, застосовується виключно після припинення договірних відносин з оренди майна, з огляду на встановлені вище обставини пролонгації договору оренди, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги про стягнення 66 000,00 грн. неустойки є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки ухвала суду першої інстанції від 28.10.2021 про виклик у судове засідання 02.11.2021 отримана відповідачем 04.11.2021, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи міститься телефонограма від 01.11.2021, яким суд належним чином повідомив представника відповідача Гутаріна Я.М. про те, що наступне судове засідання відбудеться 02.11.2021.

Обізнаність представника відповідача про час та місце розгляду справи також підтверджується поданим представником на електронну пошту суду клопотанням про відкладення розгляду справи.

Крім того, відповідач був обізнаний про наявність справи № 910/7754/21 та, зокрема, брав участь у судових засіданнях та подавав відзив на позовну заяву, який був врахований судом першої інстанції, під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, апеляційна скарга Фізичної особи Таслицької Юлії Владиславівни підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7754/21 - частковому скасуванню.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Таслицької Юлії Владиславівни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 року у справі № 910/7754/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/7754/21 частково скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Таслицької Юлії Владиславівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Бовкун Катерини Іванівни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 855,36 грн. інфляційних втрат, 1522,66 грн. пені, 3 632,81 грн. 36 % річних, 20 028,20 грн. боргу з оплати вартості спожитої електроенергії, 390,53 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бовкун Катерини Іванівни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Таслицької Юлії Владиславівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 2 638,88 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/7754/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 14.09.2022

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко