ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2022 р. Справа№ 910/1500/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Алданової С.О.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Лінкевич Я.Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Живий Квас"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 року

у справі №910/1500/22 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ав Трейд Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Живий Квас"

про стягнення 638 625,28 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ав Трейд Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Живий Квас" 638625,28 грн, з яких: 578080,00 грн основного боргу, 2576,53 грн 3% річних, 15596,27 грн пені, 38904,00 грн штрафу та 3468,48 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №2709-21 від 27.09.2021 в частині здійснення оплати за поставлений товар.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Живий Квас" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ав Трейд Україна" заборгованість у розмірі 578080 грн 00 коп., штраф у розмірі 33904 грн 00 коп., пеню у розмірі 15233 грн 87 коп., 3% річних у розмірі 2512 грн 58 коп., інфляційні втрати у розмірі 3468 грн 48 коп., та судовий збір у розмірі 9497 грн 98 коп.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Живий Квас" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 року у справі №910/1500/22 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в порушення частини 3 ст. 162 ГПК України позовна заява не містить повного найменування юридичних осіб - сторін справи та зазначення відомостей щодо наявності у позивача оригіналів письмових доказів, копії яких було додано до позовної заяви. Також апелянт вказав, що ним протягом лютого-червня 2022 погашено заборгованість у розмірі 478 080,00 грн., у зв`язку з чим апелянтом до апеляційної скарги додано відповідні платіжні доручення. Також, за твердженням апелянта, суд першої інстанції не досліджував пункт 8.7. договору поставки, відповідно до якого строк оплати може бути збільшений на строк затримки документів.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/1500/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Кропивна Л.В., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 13.09.2022.

Позиції учасників справи

05.09.2022 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначив про сплату заборгованості у розмірі 10 000,00 грн. на підставі платіжного доручення № 7330 від 08.07.2022.

12.09.2022 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Явка представників сторін

У судове засідання 13.09.2022 представник позивача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи останній обізнаний належним чином, що підтверджується поданим ним відзивом на позовну заяву.

Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (з подальшими змінами), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача у судовому засіданні 13.09.2022.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

27.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ав Трейд Україна" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Живий Квас" (покупець) було укладено договір поставки №2709-21 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується поставити у зумовлені Договором строки товар, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору.

Згідно з п. 1.2. Договору найменування, вид, асортимент, ціна за одиницю товару, кількість, загальна вартість товару зазначається у видатковій накладній та специфікації, що є невід`ємними частинами цього Договору.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що всі видаткові накладні, що оформлені між сторонами протягом строку дії Договору, вважаються такими, що видані на підставі та в межах Договору, навіть при відсутності вказівки (посилання) на Договір в самій видатковій накладній і є невід`ємною частиною Договору.

За змістом п. 2.2. Договору замовлення товару може бути зроблено письмовій та усній формі. Підтвердженням прийняття замовлення до виконання сторони домовилися вважати підписання специфікації обома сторонами та/або виставлення постачальником рахунку на оплату партії Товару.

Відповідно до п. 3.1., 3.3. Договору товар поставляється партіями. Постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару на умовах, визначених у специфікації, згідно із офіційними правилами тлумачення торговельних термінів міжнародної торгової палати "Інкотермс 2010" з урахуванням особливостей, передбачених цим Договором. Строк поставки визначається сторонами у специфікації на кожну партію товару.

Оплата товару здійснюється в національній валюті України безготівковим розрахунком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в цьому Договорі. Оплата здійснюється покупцем протягом терміну зазначеного в специфікації на підставі рахунку-фактури, встановленого постачальником (з п.п. 8.4., 8.5 Договору).

Ціна товару є договірною і встановлюється у національній валюті України та вказується у специфікації та накладних, що є невід`ємною частиною Договору. Узгоджена сторонами ціна за одиницю виміру та партії товару при його замовленні, не може бути змінена в односторонньому порядку (п. 8.6. Договору).

Згідно з п.12.1. Цей договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2022 року.

У складеній на виконання Договору специфікації від 15.11.2021 сторони погодили асортимент, кількість та вартість товару, а також обумовили, що покупець має здійснити оплату поставленого товару протягом 21 календарного дня з дати його поставки.

18.11.2021 на виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 778080,00 грн, що підтверджується видатковою накладною від 18.11.2021 №АВ-0001324 та товарно-транспортною накладною від 18.11.2021 №1111, підписаними представниками обох сторін та скріпленими печатками підприємств.

21.12.2021 позивачем на електронну адресу відповідача було направлено претензію від 20.12.2021 №152 щодо погашення заборгованості за поставлений товар в розмірі 778080,00 грн.

Відповідачем було частково оплачено поставлений позивачем товар 24.12.2021 на суму 100000,00 грн та 30.12.2021 на суму 100000,00 грн за накладною №АВ-0001324 від 18.11.2021.

У зв`язку з неоплатою відповідачем позивачу суми коштів в розмірі 578 080,00 грн, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, здійснивши нарахування відповідачу 2576,53 грн 3% річних, 15596,27 грн пені, 38904,00 грн штрафу та 3468,48 грн інфляційних втрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В матеріалах справи міститься видаткова накладна від 18.11.2021 №АВ-0001324 на суму 778080,00 грн та товарно-транспортна накладна від 18.11.2021 №1111, підписані представниками обох сторін та скріпленими печатками підприємств, які підтверджують факт поставки товару відповідачу. Проти підпису на зазначених накладних відповідач не заперечує.

Крім того, факт поставки товару відповідачем не заперечується.

Щодо посилання апелянта на пункт 8.7. договору колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 8.7 договору строк оплати може бути збільшений покупцем на строк затримки надання документів. Крім того, у випадку не реєстрації постачальником податкової накладної та/або розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних у визначених у даному договору строки, покупець має право збільшити строк оплати суми ПДВ на строк затримки реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування.

В пункті 3.5. договору зазначено, що поставка вважається виконаною з моменту передачі товару у власність покупця і надання повного та відповідного пакету документів покупцю, що підтверджується підписанням видаткової та/або товарно-транспортної накладної. Дата отримання документів підтверджується відповідною відміткою (підписом) покупця видаткової та/або товарно-транспортної накладної. (п. 3.8. договору).

Пунктом 4.6. передбачено, що покупець має право відмовитись від приймання товару (частини товару) у випадку, зокрема, поставки товару без відповідних документів та/або надання неналежно оформлених документів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав товар та підписав видаткову накладну та товарно-транспорту накладну без зауважень та заперечень, що в свою чергу підтверджує факт передання разом з товаром і відповідних документів, передбачених договором.

А тому права на збільшення строків оплати товару згідно п. 8.7. договору у даному випадку у відповідача не було.

Оплата товару здійснюється в національній валюті України безготівковим розрахунком шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений в цьому Договорі. Оплата здійснюється покупцем протягом терміну зазначеного в специфікації на підставі рахунку-фактури, встановленого постачальником (з п.п. 8.4., 8.5 Договору).

У складеній на виконання Договору специфікації від 15.11.2021 сторони погодили, що покупець має здійснити оплату поставленого товару протягом 21 календарного дня з дати його поставки.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, про що зазначено вище, відповідачем здійснено часткову оплату отриманого товару на суму в розмірі 200 000,00 грн.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем на виконання умов договору перераховано 478 080,00 грн., що не було враховано судом першої інстанції при винесенні рішення. В той же час, апелянт не мав можливості подачі даних доказів до суду першої інстанції у зв`язку із введенням на території України воєнного стану в тому числі за місцезнаходженням відповідача.

Так, апелянтом до апеляційної скарги були додані відповідні платіжні доручення № 1200 від 01.02.2022 на суму 25 000,00 грн., № 4204 від 15.04.2022 на суму 43 080,00 грн., № 1438 від 07.02.2022 на суму 50 000,00 грн., № 2609 від 10.03.2022 на суму 50 000,00 грн., № 5613 від 20.05.2022, № 5098 від 09.05.2022 на суму 50 000,00 грн., № 6554 від 17.06.2022 на суму 60 000,00 грн., № 5935 від 31.05.2022 на суму 50 000,00 грн., № 6981 від 28.06.2022 на суму 50 000,00 грн., № 6683 від 21.06.2022 на суму 50 000,00 грн.

Крім того, разом з письмовими поясненнями, поданими до апеляційного господарського суду 05.09.2022, відповідачем надано копію платіжного доручення № 7330 від 08.07.2022 на суму 100 000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

За змістом ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

В той же час, апелянтом не було надано обґрунтованих пояснень, які підтверджують неможливість подання відповідних доказів до суду першої інстанції до винесення оскаржуваного рішення з підстав, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи апелянта про те, що він не був обізнаний про розгляд даної справи спростовуються тим, що ухвала суду про відкриття провадження у даній справі була направлена судом першої інстанції за юридичною адресою відповідача: 01042, м. Київ, вул.. Іоанна Павла ІІ, буд. 4/6, корпус В, кімната 506 та отримана ТОВ «Живий Квас» 17.02.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень.

А тому, в розумінні ст. 242 ГПК України ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у даній справі вважається врученою відповідачу, а останній вважається повідомленим, згідно ст. 120 ГПК України, належним чином про розгляд даної справи судом.

Колегією суддів враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (з подальшими змінами), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

В той же час, саме лише посилання на факт запровадження воєнного стану на території України не може бути підставою для безумовної поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, оскільки саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого процесуального обов`язку.

Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.06.2022 у справі №904/3541/15, від 15.05.2022 у справі № 640/7077/20.

Колегія суддів відзначає, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було враховано ситуацію, яка склалася в країні, та здійснено розгляд справи в розумні строки задля забезпечення прав сторін спору, зокрема, на подачу відзиву на позовну заяву та доказів, якими сторона обґрунтовує свої заперечення проти позову, ухваливши оскаржуване рішення 04.07.2022.

В той же час, відповідач не навів обґрунтованості причин, що об`єктивно не залежали від нього, та які перешкоджали подати долучені до апеляційної скарги докази до суду першої інстанції з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі (17.02.2022) до моменту ухвалення судового рішення у даній справі (04.07.2022).

Стосовно долученого до пояснень платіжного доручення № 7330 від 08.07.2022 колегія суддів зазначає, що такий доказ взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Отже, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання сторонами таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19.

Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.

Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).

У зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що долучені відповідачем до апеляційної скарги та письмових пояснень нові докази (які були відсутні у суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення) до розгляду колегією суддів не приймаються.

В той же час, апелянт не позбавлений права і можливості надати відповідні докази про здійснення спірної оплати на стадії виконання судового рішення.

Приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог у сумі 578 080,00 грн.

Стосовно нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

А тому, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду про правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3468,48 грн. інфляційних втрат, розрахованих за січень 2022 року.

В той же час, є вірним висновок суду першої інстанції, що при розрахунку 3 % річних позивачем невірно визначено початок періоду прострочення виконання відповідного грошового зобов`язання. Зокрема, заявником не враховано, що за приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, тобто строк оплати товару за накладними обраховується з наступного дня після дати поставки товару, яка зазначена в цих накладних.

Здійснивши вірний розрахунок, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 2512,58 грн. за період з 10.12.2021 по 25.01.2022.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

У п. 10.4. Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасної оплати за кожний день прострочення платежу. У випадку прострочення більше ніж на 10 робочих днів покупець зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості неоплаченого чи несвоєчасно оплаченого товару.

Перевіривши розрахунок штрафу, суд першої інстанції правомірно зазначив, що він є невірним, оскільки позивачем неправомірно нараховано штраф на суму 100 000,00 грн., яка була оплачена відповідачем протягом 10 робочих днів після прострочення оплати товару.

Крім того, при розрахунку пені позивачем невірно визначено початок періоду прострочення виконання відповідного грошового зобов`язання, про що було зазначено вище.

А тому, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені за період з 10.12.2021 по 25.01.2022 та штрафу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог про стягнення пені у розмірі 15233,87 грн. та штрафу у розмірі 33904,00 грн.

Посилання апелянта на те, що під час подачі позову позивачем не дотримано вимог частини 3 ст. 162 ГПК України, не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки зазначення у вступній частині позовної заяви скороченої назви організаційної форми товариства («ТОВ» замість «Товариство з обмеженою відповідальністю») не є підставою для залишення позовної заяви без руху, оскільки позивачем в подальшому по тексту позову організаційну форму сторін у справі зазначено у повному обсязі.

Вказане вище стосується і не зазначення у позові позивачем наявності у нього оригіналів документів, копії яких додані до позову, оскільки якщо у суду чи у сторони справи наявні сумніви щодо відповідності поданої копії доказів їх оригіналу, суд з власної ініціативи чи за клопотанням сторони наділений правом під час розгляду справи по суті витребувати такі докази у позивача відповідно до ст. 91 ГПК України.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позовна заява була оформлена належно відповідно до ст. 162 ГПК України, підстав для залишення її без руху згідно з ст. 174 ГПК України у суду першої інстанції не було, а тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 року у справі № 910/1500/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Живий Квас" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі № 910/1500/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі № 910/1500/22 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/1500/22 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 19.09.2022

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Л.В. Кропивна

С.О. Алданова