РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.09.2022Справа № 910/5294/22
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Констебль", м. Київ

про стягнення 338 518,67 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.06.2022 року Приватне акціонерне товариство "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Констебль" (відповідач) суми збитків в розмірі 338 518,67 грн у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язків з надання охоронних послуг за Договором №11/10-1 від 11.10.2019 року, в результаті чого на товаристві позивача вчинено таємне викрадення охоронюваного відповідачем майна, щодо чого відкрито кримінальне провадження №0000360.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/5294/22 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 відкрито провадження у справі №910/5294/22 та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

З метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, направлялась ухвала суду від 08.07.2022 року.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №739 отримав ухвалу суду від 08.07.2022 про відкриття провадження у справі 13.07.2022.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, з урахуванням викладених норм та дати отримання ухвали суду відповідачем, строк для подачі останнім відзиву на позовну заяву встановлено судом до 28.07.2022 року (включно).

25.07.2022 від відповідача до суду надійшла заява, у відповідності до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, про продовження процесуального строку для надання відзиву на позов.

Ухвалою від 26.07.2022 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Констебль" про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено частково та продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю "Констебль" строк для подання відзиву на позовну заяву на 5 днів з моменту отримання ухвали.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №378 отримав ухвалу суду від 26.07.2022 - 01.08.2022.

05.08.2022 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому ним зазначено, що на виконання належного надання послуг з охорони в березні 2020 року між сторонами підписано акт надання послуг №64 від 31.03.2020 року, в якому зазначено, що замовник претензій по якості виконаних робіт (надання послуг) не має. Окрім того, послуги за березень оплачені позивачем в повному обсязі.

17.08.2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що акт між сторонами підписаний та послуги з охорони оплачені тому, що Кам`янець-Подільська філія повідомила юридичну особу про факт крадіжки лише у квітні 2020 року.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Питання щодо винесення рішення в справі відбувається з перевищенням встановленого строку у зв`язку з введенням на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", а в подальшому, продовженням строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб відповідно до Закону України про затвердження Указу президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №2119-ІХ (реєстр. №7168). Надалі строк дії воєнного стану в Україні, згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 19.04.2022 №7300, продовжено з 05:30 години 25 квітня 2022 року строком на 30 діб до 25 травня 2022 року. В подальшому, 22 травня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-ІХ, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 година 25 травня 2022 року строком на 90 діб, - до 23 серпня 2022 року. В наступному, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 № 2500-ІХ затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, - до 21 листопада 2022 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.10.2019 року між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) був укладений Договір №11/10-1 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник передає, а виконавець приймає під охорону споруди, майно та матеріальні цінності, які знаходяться за адресами, що зазначені у Додатку №4 до Договору (надалі - «об`єкт»).

Охорона об`єкту включає в себе охорону майна, що знаходиться та зберігається на території замовника, від розкрадання, знищення, підпалу та інших обставин, що можуть спричинити пошкодження чи знищення (втрату), підпалу та інших обставин, що можуть спричинити пошкодження чи знищення (втрату) майна, окрім випадків, передбачених п. 5.3.1. Договору. (п. 1.2.1. Договору).

Виконавець зобов`язується приступити до виконання зобов`язань за цим Договором негайно після передачі йому об`єктів під охорону замовником. Передача об`єктів/майна під охорону оформляється актом приймання-передачі (Додаток №1 до Договору), підписаним представниками сторін. Підписанням акту обстеження об`єкту (Додаток №2 до Договору) виконавець підтверджує, що замовник передав йому потрібні виконання обов`язків з охорони об`єктів приміщення та обладнання. (п. 1.1. Договору).

Замовник здійснює оплату послуг охорони протягом 30 календарних днів з дня підписання акту приймання-передачі виконаних робіт, але не раніше для реєстрації постачальником оформленої належним чином податкової накладної. (п. 2.3. Договору).

Виконавець несе відповідальність за прямі збитки, спричинені майну замовника, що зберігалось на «об`єкті», сторонніми особами внаслідок неналежного виконання працівниками виконавця своїх зобов`язань за Договором. Факти неналежного виконання виконавцем своїх зобов`язань та розмір збитків, що підлягає відшкодуванню, встановлюється у визначеному чинним законодавством порядку. (п. 5.2.1. Договору).

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 10.10.2020 року, але у будь-якому випадку до повного виконання своїх зобов`язань сторонами. (п. 8.1. Договору).

Додатком №1 до Договору сторони підписали Акт про приймання-передачу об`єкту під охорону від 18.10.2019 року.

Додатком №2 до Договору сторони підписали Акт обстеження стану технічної укріпленості об`єкту.

Додатком №3 до Договору сторони узгодили вартість послуг.

Додатком №4 до Договору погоджено дислокацію об`єктів щодо яких надаються послуги по забезпеченню цілодобової охорони території та об`єктів.

Як зазначає позивач, на Кам`янець-Подільській філії позивача сталась крадіжка майна, яка виявлена 18.03.2020 року.

Щодо факту крадіжки майна Кам`янець-Подільська філія звернулась із заявою №65 від 18.03.2020 року до Кам`янець-Подільського ВП ГУ НП в Хмельницькій області про вчинення кримінального правопорушення, за фактом чого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №0000360.

Окрім того, відповідачу було направлено лист №68 від 23.03.2020 року з вимогою відшкодувати збитки в розмірі 338 518,67 грн, вартість яких підтверджується довідкою за підписом директора та головного бухгалтера.

Звертаючись до суду позивачем зазначено, що суму прямих збитків в розмірі 338 518,67 грн відповідачем не відшкодовано, у зв`язку з чим, позивач просить їх стягнути в судовому порядку.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказує, що позивачем послуги за березень прийняті без зауважень та оплачені в повному обсязі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Засадами чинного Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003р. передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ст.15 ЦК України від 16.01.2003р.).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ч.2 ст.16 ЦК України, суд згідно ч.2 зазначеної статті Кодексу може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 11.10.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір №11/10-1, відповідно до п. 1.1. якого позивач передає, а відповідач приймає під охорону споруди, майно та матеріальні цінності, які знаходяться за адресами, що зазначені у Додатку №4 до Договору.

Так, в Додатку №4 до Договору, зокрема, визначено наступний об`єкт на якому надаються послуги: Кам`янець-Подільська філія ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» за адресою: Хмельницька область, м. Кам`янець-Подільський, вул. Ценського, 3а (цілодобовий пост охорони).

Відповідно до п. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (п.1 ст. 903 Цивільного Кодексу України).

Згідно зі ст. 978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб`єктом підприємницької діяльності, зобов`язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов`язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Пунктом 1.1. Договору сторони передбачили, що відповідач зобов`язується приступити до виконання зобов`язань за цим Договором негайно після передачі йому об`єктів під охорону замовником на підставі акту приймання-передачі, підписаного представниками сторін. Підписанням акту обстеження об`єкту виконавець підтверджує, що замовник передав йому потрібні виконання обов`язків з охорони об`єктів приміщення та обладнання.

Так, сторонами складено та підписано Акт про приймання-передачу об`єкту під охорону від 18.10.2019 року (Додаток №1 до Договору) та Акт обстеження стану технічної укріпленості об`єкту (Додатком №2 до Договору).

Враховуючи заявлену позивачем вимогу про відшкодування збитків, завданих йому внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань щодо забезпечення збереженості прийнятого під охорону майна, Господарський суд вважає за необхідне звернутись до приписів цивільного законодавства, якими врегульовані загальні підстави виникнення у особи обов`язку відшкодування збитків за умови перебування управленої та зобов`язаної сторони у договірних правовідносинах.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 статті 22 ЦК України).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (абзац 1 частини 3 статті 22 ЦК України).

Так, положення ст. 224 ГК України передбачають, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частиною 3 ст. 225 ГК України передбачено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Породжуючи настання цивільних прав та обов`язків згідно ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв`язку між протиправною поведінкою та настанням негативного результату. Вказані обставини підлягають доведенню позивачем належними та допустимими у справі доказами. Стягнення збитків як виду цивільно-правової відповідальності можливе у випадку наявності таких збитків та обґрунтованості їх розміру.

З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачаться, що об`єктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобов`язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

З огляду на здійснений судом правовий аналіз приписів чинного законодавства, якими визначені правові підстави для відшкодування збитків особою, яка порушила прийняті на себе договірні зобов`язання, суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору встановити наявність у діях ТОВ „Констебль" складу цивільного правопорушення та дослідити наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодування витрат позивача, які кваліфіковані останнім як збитки.

Згідно вимог ст. ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження факту понесення збитків, які відповідно до закону кваліфікуються як реальні, позивач посилається на досудове розслідування, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000360 від 13.03.2020, правова кваліфікація ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України, а також на те, що згідно п. 5.2.1. Договору відповідач зобов`язався нести відповідальність за прямі збитки, спричинені майну замовника, що зберігалось на «об`єкті», сторонніми особами внаслідок неналежного виконання працівниками виконавця своїх зобов`язань за Договором.

При цьому, відповідач у відзиві наголошував на тому, що задля покращення охорони об`єкту необхідно вирізати чагарники на колії №21.

Позивач, зазначені твердження, у відповіді на відзив спростовував тим, що у акті не зафіксовано/не відображено необхідності вирізання чагарників.

Проте, Суд зазначає про обґрунтованість тверджень відповідача та недоведеність заперечень позивача, оскільки в Акті обстеження стану технічної укріпленості об`єкту (Додаток №2 до Договору) пунктом 3 сторонами узгоджено, що для покращення охорони об`єктів філії необхідно виконати наступні заходи: вирізати чагарники на колії №21.

Як вбачається з матеріалів справи, саме на колії №21 відбулась крадіжка.

Так, відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000360 від 18.03.2020 року зазначено короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме: «В період часу з 12.03.2020 по 15 год. 20 хв. 18.03.2020 в місті Кам`янець-Подільський, невідома особа, знаходячись поблизу перехрестя вулиць М.Харченка та В.Великого, поблизу території «Молокозаводу», умисно, таємно, корисливих мотивів, шляхом вільного доступу викрала 232 м залізничних рейок, які знаходились на залізничній колії №21 району «Заводський», який належить Міністерству Інфраструктури України та передані в оренду Кам`янець-Подільської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ», чим спричинила вказаному підприємству майнову шкоду».

Вартість викраденого майна позивач підтверджує наданою до матеріалів справи Довідкою «Розрахунок вартості викрадених матеріалів верхньої будови колії №21 по Кам`янець-Подільській філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» 18 березня 2020 року» за підписом директора Франтійчук О.Д. та головного бухгалтера Русакової М.Я., відповідно до якої загальна сума краж становить 338 518,67 грн.

Однак, Суд зазначає, що Додатками до Договору відповідач прийняв під охорону лише «Кам`янець-Подільська філія ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» за адресою: Хмельницька область, м. Кам`янець-Подільський, вул. Ценського, 3а», в той же час позивачем не надано суду доказів передачі будь-якого майна під охорону, а саме того, про відшкодування вартості якого заявив у позові.

Ні Договір, ні Додатки до нього не містять доказів передачі майна під охорону із визначенням його чіткого переліку та його вартості.

При цьому, Довідка «Розрахунок вартості викрадених матеріалів верхньої будови колії №21 по Кам`янець-Подільській філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» 18 березня 2020 року» не можє бути прийнята господарським судом до уваги як доказ вартості викраденого майна, належного позивачу, оскільки цей документ був складений виключно представниками позивача (директором та головним бухгалтером), тобто заінтересованими особами.

Крім того, задля встановлення об`єму викраденого майна на місце об`єкту не запрошувались ні представники відповідача, ні представники поліції, а листами №68 від 23.03.2020 року, №1874 від 27.04.2020 року та №5400 від 14.12.2021 року позивач лише вимагав від відповідача відшкодувати збитки на визначену ним суму.

Також, Суд звертає увагу на те, що відповідно до Акту надання послуг №64 від 31.03.2020 року, який підписаний обома сторонами, послуги із забезпечення цілодобової охорони територій та об`єктів, зокрема, Кам`янець-Подільської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ», надані в повному об`ємі і позивач претензій щодо якості виконаних робіт (наданих послуг) до відповідача не має.

Зазначена обставина фактично спростовує твердження позивача щодо неналежного виконання відповідачем обов`язків з охорони за Договором.

Більше того, заперечення позивача щодо того, що філія повідомила позивач про крадіжку лише в квітні 2020 року спростовуються матеріалами справи, оскільки вимоги щодо відшкодування збитків відповідачу направлялись саме з березня (зазначені вище листи та вимоги).

За положеннями ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та відповідними доказами заподіяння йому збитків у спірних правовідносинах в розмірі 338 518,67 грн.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Підсумовуючи все вищевикладене, відповідно до ст.ст. ст.ст. 22, 610, 611, 623, 942, 950, 951, 955, 978 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" про стягнення із ТОВ „Констебль" збитків в сумі 338 518,67 грн слід відмовити.

Судовий збір, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, залишається за позивачем.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Приватним акціонерним товариством "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 5 077,78 грн.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С. МОРОЗОВ