РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.09.2022Справа № 910/21870/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Рент"

3. Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" (Укрпатент)

про визнання недійсними договорів та скасування рішення

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Дяченко Я.А.

Представники учасників справи:

від позивача не з`явилися;

від відповідача-1 Турко А.Г.;

від відповідача-2 Ковальчук Я.В., Бондаренко О.М.;

від відповідача-3 не з`явилися.

В судовому засіданні 13.09.2022 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників відповідачів, що повне рішення буде складено 22.09.2022 року.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом № 30-2/21 від 30.12.2021 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест" (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Рент" (відповідач-2) та Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" (відповідач-3), в якому просить суд:

1. визнати недійсними договори укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Т-Рент", а саме:

- договір від 08.12.2020 р. про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №81886;

- договір від 08.12.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №171614;

- договір від 08.12.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №81885;

- договір від 24.07.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №228492;

- договір від 24.07.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №217278;

- договір від 24.07.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №177210;

- договір від 18.09.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №2218377;

- договір від 24.07.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №216562;

- договір від 24.07.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №99614;

- договір від 24.07.2020 р., про передачу прав власності на знак для товарів і послуг, який охороняється свідоцтвом України №99615;

2. визнати незаконним та скасувати рішення Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності", оформленого листом №702/2021 від 06.01.2021 р. щодо передачі прав по свідоцтвам України №81885, №81886, №99614, №99615, №171614, №177210, №216562, №217278, №218377, №228492, яким було повернуто подані Товариством з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" документи для публікації в бюлетені "Промислова власність" та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України №81885, №81886, №99614, №99615, №171614, №177210, №216562, №217278, №218377, №228492 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест" до правонаступника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна";

3. зобов`язати Державне підприємство "Український інститут інтелектуальної власності" внести до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України, зокрема: №81885, №81886, №99614, №99615, №171614, №177210, №216562, №217278, №218377, №228492 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" та опублікувати відомості про це у офіційному електронному бюлетені Національного органу інтелектуальної власності "Промислова власність".

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ТОВ "Е-Тікетс Сервіс Україна" згідно договору №31/07-17 від 31.07.2017 року з 01 серпня 2017 року є власником виключних майнових прав на торговельні марки за свідоцтвами України №81885 від 10.09.2007 р., №81886 від 10.09.2007 р., №99614 від 25.11.2008 р., №99615 від 25.11.2008 р., 171614 від 10.06.2013 р., №177210 від 25.10.2013 р., №216562 від 12.09.2016 р., №217278 від 26.09.2016 р., №218377 від 25.10.2016 р. та №228492 від 26.06.2017 р., відповідно, набуло права звернення до ДП "Укрпатент" з заявою про реєстрацію за собою права власності на торгівельні марки за вказаними вище свідоцтвами. У 2020 році ТОВ "ЗТ-Інвест" було укладено договори про передачу права власності на знак для товарів і послуг, які охороняються свідоцтвом України, відповідно до яких незаконно відчужив на користь ТОВ "Т-Рент" торговельні марки за вказаними вище свідоцтвами України, які є власністю позивача та подав відповідні заяви до ДП "Укрпатент" з метою реєстрації факту переходу права власності на торговельні марки до ТОВ "Т-Рент". Зважаючи на наявність в ДП "Укрпатент" двох комплектів документів для публікації в бюлетені "Промислова власність" та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України №81885 від 10.09.2007 р., №81886 від 10.09.2007 р., №99614 від 25.11.2008 р., №99615 від 25.11.2008 р., №171614 від 10.06.2013 р., №177210 від 25.10.2013 р., №216562 від 12.09.2016 р., №217278 від 26.09.2016 р., №218377 від 25.10.2016 р. та №228492 від 26.06.2017 р. від одного правовласника - ТОВ "ЗТ-Інвест" до різних правонаступників - ТОВ "Е-Тікетс Сервіс Україна" та ТОВ "Т-Рент", відповідачем-3 були повернуті позивачу подані ним документи для реєстрації за собою права власності на торгівельні марки, виключні майнові права на які були придбані ще у 2017 року у відповідності до вимог законодавства. За вказаних обставин позивач незаконно позбавлений будь-якої можливості зареєструвати за собою право власності на торговельні марки, що є грубим порушенням його прав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 року задоволено заяву № 30-2/21 від 30.12.2021 року "Про забезпечення позову" Товариства з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" та вжито заходи забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 року клопотання б/н від 10.01.2022 року "Про скасування заходів забезпечення позову" Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Рент" у справі № 910/21870/21 задоволено частково та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 року у справі № 910/21870/21 в частині.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/21870/21, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.02.2022 року.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2022 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Рент" в частині, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Рент" задоволено частково, ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 року у справі № 910/21870/21 скасовано в частині, в іншій частині ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.01.2022 року у справі № 910/21870/21 залишено без змін, справу направлено до Господарського суду міста Києва.

26.07.2022 року матеріали справи № 910/21870/21 були повернуті до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 року підготовче засідання призначено на 23.08.2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2022 року підготовче засідання відкладено на 06.09.2022 року та зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" надати для огляду у судовому засіданні оригінал договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 06.09.2022 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/21870/21 до судового розгляду по суті на 13.09.2022 року.

Представники позивача в судове засідання 13.09.2022 року не з`явилися.

При цьому, 13.09.2022 року на електронну пошту Господарського суду міста Києва від представників позивача надійшло клопотання про неможливість прибуття представників позивача у судове засідання 13.09.2022 року, про проведення судового засідання без представників позивача не заперечували.

Представники відповідачів проти позовних вимог заперечили та просили відмовити в позові в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 31.07.2017 року між ТОВ "ЗТ-Інвест" (надалі - відповідач-1, правовласник) та ТОВ "Е-Тікетс Сервіс Україна" (надалі - правонаступник, позивач) було укладено договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності та торговельні марки (знак для товарів і послуг) № 31/07-17, відповідно до якого відповідач-1 передає позивачу на оплатній основі належні йому майнові права інтелектуальної власності на знаки стосовно усіх товарів та послуг, для яких знаки зареєстровано, як вони викладені у відповідних свідоцтвах, та відповідно до додатку 1 до договору, який є невід`ємною частиною договору та містить відповідні бібліографічні дані свідоцтв. Згідно п. 1.1. договору Знаки - позначення, які зареєстровані як знаки для товарів і послуг і яким надана правова охорона відповідно до свідоцтв України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492.

В силу п. 6.1. договору, договір є укладеним та набирає чинності з 01 серпня 2017 року та припиняється виконанням сторонами своїх зобов`язань, передбачених договором.

Отже, майнові права інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 від ТОВ " 3Т-Інвест" до ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" перейшли з моменту набрання чинності договором, а саме з 01 серпня 2017 року. При цьому позивач вказує, що укладаючи договір сторони домовились про надання відповідачу-1 виключно ліцензії на використання торговельних марок строком на 3 роки.

Позивачем було подано до ДП "Укрпатент" заяву вх. № 26-131/2020 від 18.11.2020 року, в якій ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" просило опублікувати в офіційному бюлетені "Промислова власність" та внести до Державного реєстру свідоцтв України відомості про повну передачу права власності на торговельні марки по наступним свідоцтвам України, зокрема: № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 за ним. Проте, листом № 702/2021 від 06.01.2021 року ДП "Укрпатент" документи ТОВ "Е-Тікетс Сервіс Україна", подані останнім для публікації в бюлетені "Промислова власність" та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 були повернуті позивачу, у зв`язку з тим, що передача виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по зазначеним вище свідоцтвам здійснюється на підставі нотаріально засвідченої виписки з договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року від імені власника.

Також заявник зазначає, що 10.11.2020 року, 02.12.2020 року, 03.12.2020 року та 11.12.2020 року до ДП "Укрпатент" надійшли документи для публікації в бюлетені та внесення до Реєстру відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 від власника свідоцтв ТОВ "ЗТ-Інвест" до іншого правонаступника - ТОВ "Т-Рент".

Зважаючи на наявність в ДП "Укрпатент" двох комплектів документів від ТОВ "ЗТ-Інвест" для публікації в бюлетені "Промислова власність" та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 до різних правонаступників - ТОВ "Т-Рент" та ТОВ "Е-Тікетс Сервіс Україна", наявність різних осіб, які виступають від імені ТОВ "ЗТ-Інвест" неможливо прийняти рішення, які саме відомості мають бути опубліковані в бюлетені та внесені до Реєстру.

В подальшому, ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" стало відомо про наявність судового спору між ДП "Укрпатент" та ТОВ "ЗТ-Інвест" щодо оскарження останнім рішення відповідача щодо повернення ТОВ "ЗТ-Інвест"документів, поданих для реєстрації факту переходу майнових прав інтелектуальної власності на торгівельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 від ТОВ "ЗТ-Інвест" до іншого правонаступника - ТОВ "Т-Рент".

ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" вказує, що на розгляді у Господарському суді міста Києва перебувала справа № 910/1347/21 в межах якої встановлено, що ТОВ "ЗТ-Інвест" уклало договори про передачу права власності та торгівельні марки з ТОВ "Т-Рент", зокрема: договір від 08.12.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 81886; договір від 08.12.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 171614; договір від 08.12.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 81885; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 228492; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 217278; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 177210; договір від 18.09.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 218377; договір від 24.07.2020, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва №216562; договір від 24.07.2020, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 99614; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 99615 .

Отже, ТОВ "ЗТ-Інвест" у 2020 році здійснило відчуження на користь ТОВ "Т-Рент" майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492, тобто ті ж самі, які відчужило на користь позивача у 2017 році на підставі договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власної на торговельні марки (знак для товарів і послуг) № 31/07-17 від 31.07.2017 року.

На думку позивача, в результаті укладення оскаржуваних договорів ТОВ "ЗТ-Інвест" вчинило незаконні дії щодо передачі права власності на торгівельні марки по свідоцтвам України № 81885 від 10.09.2007 року, № 81886 від 10.09.2007 року, № 99614 від 25.11.2008 року, № 99615 від 25.11.2008 року, № 171614 від 10.06.2013 року, № 177210 від 25.10.2013 року, № 216562 від 12.09.2016 року, № 217278 від 26.09.2016 року, № 218377 від 25.10.2016 року та № 228492 від 26.06.2017 року до ТОВ "Т-Рент", власником яких починаючи з 01 серпня 2017 року є ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна"

Поміж іншого позивач стверджує, що ТОВ "ЗТ-Інвест" звернулося до ДП "Укрпатент" з відповідними заявами про реєстрацію факту переходу майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 до ТОВ "Т-Рент".

Відповідач-1 проти позовних вимог заперечив посилаючись на те, що позов є надуманим та спрямованим на заволодіння майном відповідача-1 - правом на торгові марки. Відповідач-1 стверджує, що договір № 31/07-17 від 31.07.2017 року є підробленим, з боку ТОВ «ЗТ-Інвест» цей договір не укладався. Вказані обставини встановлені слідчим відділом Одеського районного управління поліції № 1 в Одеській області в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000331 від 10.12.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Відповідач-2 проти позовних вимог заперечив мотивуючи це тим, що договір № 31/07-17 від 31.07.2017 року є підробленим, оскільки не містить відтиску печатки ТОВ «ЗТ-Інвест», на договорі відтиск невідомої печатки з написом «Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗТ-Інвест», яка не належить ТОВ «ЗТ-Інвест». Крім того, додатковим доказом підробки договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року та відсутності факту його укладення ТОВ «ЗТ-Інвест» з позивачем є відсутність розрахунків за придбані майнові права.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

До відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами (ч. 2 ст. 154 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 418 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 Цивільного кодексу України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 155 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 420 Цивільного кодексу України, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Право інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом у випадках і порядку, передбачених законом (ч. 1 ст. 157 Господарського кодексу України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюється законом (ч. 1 ст. 494 Цивільного кодексу України визначено).

Згідно з ч. 7 ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" власник свідоцтва може передавати будь-якій особі виключні майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку повністю або щодо частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг на підставі договору.

В ч. 9 ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" зазначено, що договір про передачу права власності на торговельну марку і ліцензійний договір вважаються дійсними, якщо вони укладені у письмовій формі і підписані сторонами.

Сторона договору має право на інформування невизначеного кола осіб про передачу права власності на торговельну марку або видачу ліцензії на використання торговельної марки. Таке інформування здійснюється шляхом публікації в Бюлетені відомостей в обсязі та порядку, встановлених НОІВ, з одночасним внесенням їх до Реєстру.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 427 Цивільного кодексу України майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.

Статтею 1107 Цивільного кодексу України визначено, що договори про розпорядження виключними майновими правами повинні бути укладені у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми договору такий договір є нікчемним, тобто таким, що не створює жодних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1113 Цивільного кодексу України за договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що має виключні майнові права) передає другій стороні частково або у повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах.

Згідно ч. 2 ст. 1114 Цивільного кодексу України факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації.

Як вже зазначалося судом вище, звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджує, що з 01 серпня 2017 року на підставі договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року він є власником майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492.

З наявних у матеріалах справи доказів слідує, що позивачем було подано до ДП "Укрпатент" заяву вх. № 26-131/2020 від 18.11.2020 року, в якій ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" просило опублікувати в офіційному бюлетені "Промислова власність" та внести до Державного реєстру свідоцтв України відомості про повну передачу права власності на торговельні марки по наступним свідоцтвам України, зокрема: № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 за ним. Проте, листом № 702/2021 від 06.01.2021 року ДП "Укрпатент" документи ТОВ "Е-Тікетс Сервіс Україна", подані останнім для публікації в бюлетені "Промислова власність" та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 були повернуті позивачу, у зв`язку з тим, що передача виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по зазначеним вище свідоцтвам здійснюється на підставі нотаріально засвідченої виписки з договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року від імені власника.

Позивач вказує, що ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" стало відомо про наявність судового спору між ДП "Укрпатент" та ТОВ "ЗТ-Інвест" щодо оскарження останнім рішення відповідача щодо повернення ТОВ "ЗТ-Інвест"документів, поданих для реєстрації факту переходу майнових прав інтелектуальної власності на торгівельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492 від ТОВ "ЗТ-Інвест" до іншого правонаступника - ТОВ "Т-Рент".

Як зазначає позивач, у провадженні Господарського суду міста Києва знаходилась справа № 910/1347/21 в межах якої господарським судом було встановлено, що ТОВ "ЗТ-Інвест" уклало договори про передачу права власності та торгівельні марки з ТОВ "Т-Рент", зокрема: договір від 08.12.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 81886; договір від 08.12.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 171614; договір від 08.12.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 81885; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 228492; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 217278; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 177210; договір від 18.09.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 218377; договір від 24.07.2020, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва №216562; договір від 24.07.2020, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 99614; договір від 24.07.2020 року, предметом якого є передача прав власності на знак, які випливають із свідоцтва № 99615 .

Отже, ТОВ "ЗТ-Інвест" у 2020 році здійснило відчуження на користь ТОВ "Т-Рент" майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492, тобто ті ж самі, які відчужило на користь позивача у 2017 році на підставі договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власної на торговельні марки (знак для товарів і послуг) № 31/07-17 від 31.07.2017 року. В результаті укладення таких договорів ТОВ "ЗТ-Інвест" вчинило незаконні дії щодо передачі права власності на торгівельні марки по свідоцтвам України № 81885 від 10.09.2007 року, № 81886 від 10.09.2007 року, № 99614 від 25.11.2008 року, № 99615 від 25.11.2008 року, № 171614 від 10.06.2013 року, № 177210 від 25.10.2013 року, № 216562 від 12.09.2016 року, № 217278 від 26.09.2016 року, № 218377 від 25.10.2016 року та № 228492 від 26.06.2017 року до ТОВ "Т-Рент", власником яких починаючи з 01 серпня 2017 року є ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна".

Судом встановлено, що слідчим відділом Одеського районного управління поліції № 1 в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000331 від 10.12.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ТОВ «ЗТ-Інвест» є власником знаків для товарів та послуг, зареєстрованих в Державному реєстрі свідоцтв України на знак для товарів та послуг, що підтверджується Свідоцтвами на знак для товарів і послуг: № 228492, № 216562, № 218377, № 217278, № 213536, № 171614, № 177210, № 99615, № 99614, № 81886, № 81885.

У постановою від 25.01.2022 року Прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси встановлено, що згідно допиту директора ТОВ «ЗТ-Інвест» встановлено, що під час здійснення своєї діяльності у ТОВ «ЗТ-Інвест» у жовтні 2020 року виникла необхідність передати виключні права на належні торгівельні марки підприємству «Т-Рент», в результаті чого ТОВ «ЗТ-Інвест» стало відомо, що ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" здійснена спроба у вчиненні незаконних дій, які полягали у внесенні до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг відомостей про повну передачу права власності на знаки для товарів та послуг від власника ТОВ «ЗТ-Інвест» до ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна". Таким чином, є підстави вважати, що дії ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" можливо направлені на неправомірну зміну власника знаків для товарів і послуг та їх незаконне використання в подальшому, а спроба подачі відповідної заяви до Укрпатенту вчинена ТОВ "E-Tікетс Сервіс Україна" з використанням документів, що нібито мають ознаки фіктивності.

Зі змісту постанови від 25.01.2022 року слідує, що у ході досудового розслідування Прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси встановлено, що одним із складених підроблених документів є також договір № 31/07-17 від 31.07.2017 року, відповідно до якого колишній директор ТОВ «ЗТ-Інвест» Зінченко Д.О. передав виключні права інтелектуальної власності на торгівельні марки, що належать ТОВ «ЗТ-Інвест» підприємству ТОВ «Е-тікетс Сервіс Україна». Вказаний документ, в подальшому, наданий до державних та судових органів з метою начебто заволодіння торговельними марками ТОВ «ЗТ-Інвест».

Постановою від 25.01.2022 року у кримінальному провадженні № 0000331 від 10.12.2020 року Прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест" до вказаного кримінального провадження як потерпілу юридичну особу.

За встановлених у постанові від 25.01.2022 року обставин можливо дійти висновку, що договір № 31/07-17 від 31.07.2017 року, який, в свою чергу, наданий позивачем у даній справі в обгрунтування позовних вимог на підтвердження у ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна» майнових прав на торговельні марки за свідоцтвами України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377 та № 228492, містить ознаки підробки.

Отже, торгові марки, права на які оспорює позивач у даній справі, є предметом злочину у кримінальному провадженні № 0000331 від 10.12.2020 року, а дії по підробці договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року та подальше звернення до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» на підставі зазначеного договору, який містить ознаки підробки, з метою реєстрації права на торгівельні марки № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377 та № 228492 та звернення до Господарського суду міста Києва з даним позовом можуть свідчити про намір ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна» заволодіти майном ТОВ «ЗТ-Інвест».

Суд відмічає, що в матеріалах справи № 910/21870/21 оригінал договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року відсутній та для огляду суду не надавався.

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З метою повного та всебічного розгляду справи судом було витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" для огляду у судовому засіданні оригінал договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року.

У судовому засіданні 06.09.2022 року представник позивача повідомила, що до відома клієнта (керівництво ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна») було доведено про необхідність надання до суду оригіналу договору № 31/07-17 від 31.07.2017 року, але представника повідомлено, що клієнтом буде розглядатися питання про надання витребуваного судом договору до Господарського суду Одеської області в провадженні якого знаходиться справа, розгляд якої також призначено на 06.09.2022 року о 12:30, але представнику не відомо чи надавався договір до Господарського суду Одеської області, чи ні, оскільки інтереси ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна» у Господарському суді Одеської області представляє інший представник.

Водночас, в ухвалі Господарського суду Одеської області від 08.09.2022 року у справі № 916/3469/21 вказано, що «Представник відповідача ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна» повідомив суд, що він звернувся до керівника ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна» з листом щодо надання оригіналу договору № 31/07-17 від 31.07.2017р. про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на торгівельні марки (знаки для товарів і послуг) з додатками №1 та №2, однак керівник повідомив, що ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна», що персонал Товариства евакуювався, а архів Товариства було залишено за адресою його розташування та доступ до нього на даний час ускладнено.».

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ТОВ «Е-Тікетс Сервіс Україна», як особа, яка стверджує про порушення з боку відповідачів прав позивача на майнові права інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України № 81885, № 81886, № 99614, № 99615, № 171614, № 177210, № 216562, № 217278, № 218377, № 228492, мало довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

Суд акцентує, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статті 215 ЦК України.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам із застосуванням стандарту доказування, суд дійшов висновку про те, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови оскаржуваних договорів суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, які вчинили спірні правочини; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність їх внутрішній волі учасників спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, тому позовні вимоги про визнання недійсними договорів задоволенню не підлягають з підстав недоведеності та необґрунтованості факту порушення відповідачами прав позивача та охоронюваних законом інтересів в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин.

З огляду на те, що судом не встановлено наявності підстав для задоволення позову в частині визнання недійсних договорів, відсутні підстави і для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності", оформленого листом №702/2021 від 06.01.2021 р. щодо передачі прав по свідоцтвам України №81885, №81886, №99614, №99615, №171614, №177210, №216562, №217278, №218377, №228492, яким було повернуто подані Товариством з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" документи для публікації в бюлетені "Промислова власність" та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України №81885, №81886, №99614, №99615, №171614, №177210, №216562, №217278, №218377, №228492 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест" до правонаступника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" та зобов`язання Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" внести до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки відомостей про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки по свідоцтвам України, зокрема: №81885, №81886, №99614, №99615, №171614, №177210, №216562, №217278, №218377, №228492 від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗТ-Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Е-Тікетс Сервіс Україна" та опублікувати відомості про це у офіційному електронному бюлетені Національного органу інтелектуальної власності "Промислова власність", які є похідними від вимог про визнання недійсними договорів.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.09.2022р.

Суддя О.В. Котков