ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"08" вересня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/418/22

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання Рижій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Промсантехніка-1"

до відповідача Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція"

про стягнення заборгованості в сумі 179 692 грн. 69 коп.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: Веснянко Олександр Миколайович (поза межами приміщення суду);

Від відповідача: Бондаренко Олександра В`ячеславівна (поза межами приміщення суду).

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

27 червня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Промсантехніка-1" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 179 692 грн. 69 коп.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Промсантехніка-1" та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" укладено договір № 53-122-01-21-11576 поставки, на виконання умов якого позивач передав у власність відповідачу товар на загальну суму 146 797 грн. 56 коп., що підтверджується специфікаціями та видатковими накладними.

Позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно виконав свої зобов`язання по оплаті за поставлені нафтопродукти у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання. За твердженням позивача, за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати поставленого товару у відповідача виник перед позивачем борг в сумі 179 692 грн. 69 коп., з якої 146 797 грн. 56 коп. основного боргу, 13 049 грн. 39 коп. пені, 18 232 грн. 19 інфляційних втрат, 1 613 грн. 55 коп. 3% річних.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на ст.ст. 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264 - 265 ГК України, ст. ст. 11-16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 4,12,20,42,46,162-164,171,172,176,247 ГПК України.

В судовому засіданні 08 вересня 2022 року представник позивача позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав та просив суд позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Відповідач у свою чергу заперечує позовні вимоги та подав до суду відзив на позовну заяву та письмові заперечення на відповідь на позовну заяву, в яких останній проти частини задоволення позовних вимог.

У відзиві на позовну заяву відповідача не заперечує проти факту укладення договору поставки та виникнення заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням умов останнього.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на позовну заяву категорично не згідний з нарахуванням позивачем 13 049 грн. 39 коп. пені, оскільки на думку останнього, саме пеня не передбачена договором поставки.

Щодо, нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідач пояснень не надав.

Окрім того, відповідач вважає суму правничої допомоги заявленої до стягнення з останнього надмірною та просить суд зменшити розмір витрат на професійну допомогу.

Зважаючи на викладені обставини відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог в частині нарахування пені відмовити, решту позовних вимог відповідачем визнано.

В судовому засіданні 08 вересня 2022 року представник відповідача позовні вимоги визнав частково з підстав наведених у відзив на позовну заяву та запереченнях, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Заяви та клопотання у справі.

07 липня 2022 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує та просить суд в задоволенні позову відмовити.

14 липня 2022 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив, в якому останній спростовує доводи викладені у відзиві на позовну заяву та просить суд позовні вимоги задоволити.

19 липня 2022 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли письмові заперечення щодо позиції позивача про стягнення пені та витрат на правничу допомогу.

25 липня 2022 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

01 серпня 2022 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшла відповідь на заперечення відповідача.

08 вересня 2022 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшла заява, в якій останній просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 918/418/22 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Промсантехніка-1" до відповідача Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" про стягнення заборгованості в сумі 179 692 грн. 69 коп., визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 18 липня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18 липня 2022 року відкладено розгляд справи по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 09 серпня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09 серпня 2022 року відкладено розгляд справи по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 08 вересня 2022 року.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

16 грудня 2021 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Промсантехніка-1" (далі - постачальник) № 53-122-01-21-11576 (далі - поговір).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. договору постачальник зобов`язався поставити і передати у власність замовнику продукцію (44160000-9 безшовні приварні сталеві фасовані вироби) за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації № 1 від 16 грудня2021 року до договору.

Загальна сума договору поставки (вартість продукції) становить 146 797 грн. 56 коп. в тому числі ПДВ - 24 466 грн. 26 коп. (пункт 2.2. договору).

У відповідності до умов пунктів 4.1., 4.2. договору, сторони домовились, що кількість та асортимент продукції визначається специфікацією до даного договору, а якість та комплектність продукції, повинні відповідати умовам договору, технічній специфікації.

В специфікації № 1 від 16 грудня 2021 року сторони вказали найменування товару, одиниці виміру, кількість, його ціну за одиницю, та суму товару. Всього товару на загальну суму 146 797 грн. 56 коп. в тому числі ПДВ - 24 466 грн. 26 коп.

Відповідно до технічної специфікації від 16 грудня 2021 року сторони вказали, зокрема, найменування товару, його характеристики.

У пунктах 1.4. та 3.1. договору сторони погодили, що місцем виконання даного договору та місцем поставки продукції є адреса: 34400, місто Вараш, склад Рівненського відділення ВП "Складське господарство" ДП "НАЕК "Енергоатом". Строк поставки по 24 грудня 2021 року.

У відповідності до вимог пункту 6.1. договору оплата за поставлену продукцію здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію та за умови реєстрації позивачем належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Про дату оформлення ярлика на придатну продукцію відповідач письмово повідомляє позивача не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика, про що сторони зазначили в пункті 6.2. договору.

На виконання вищевказаних умов договору позивач виконав свої зобов`язання перед відповідачем в повному обсязі та 21 грудня 2021 року здійснив поставку продукції за адресою визначеною у договорі, що підтверджується видатковою накладною № 253 від 21 грудня 2021 року, товарно-транспортною накладною № 231 від 21 грудня 2021 року, податковою накладною № 11 від 21 грудня 2021 року зареєстрованою в ЄРПН відповідно до квитанції № 1 від 14 січня 2022 року.

29 грудня 2021 року, у відповідності до вимог пунктів 6.2. та 8.6. договору, відповідач оформив та надіслав на поштову адресу позивача ярлик на придатну продукцію № 1-8-517 від 24 грудня 2021 року та лист за вихідним номером 23092/041 від 29 грудня 2021 року, з якого вбачається, що продукція (безкоштовні приварні сталеві фасонні вироби (відводи та переходи по ДСТУ зі сталі 20) в кількості 1050 штук, які одержані згідно видаткової накладної № 253 від 21 грудня 2021 року, пройшла вхідний контроль. Аналіз видаткової накладної № 253 від 21.12.2021 року вказує, що вартість безкоштовних приварних сталевих фасонні виробів (відводи та переходи по ДСТУ зі сталі 20) в кількості 1050 штук, оформлених ярликом на придатну продукцію, сукупно складає 115 768 грн. 80 коп. без ПДВ; разом з ПДВ - 138 922 грн. 56 коп. (ПДВ - 23 153 грн. 76 коп.).

31 грудня 2021 року, у відповідності до вимог пунктів 6.2. та 8.6. договору, відповідач оформив та надіслав на поштову адресу позивача ярлик на придатну продукцію № 1-8-518 від 29 грудня 2021 року, та лист про оформлення ярлика на придатну продукцію за вихідним номером 23361/041 від 31 грудня 2021 року, з якого вбачається, що продукція: безкоштовні приварні сталеві фасонні вироби (відводи 57x5 в кількості 50 штук та 159x5 в кількості 5 штук по ДСТУ зі сталі 20), які одержані згідно видаткової накладної № 253 від 21 грудня 2021 року, пройшла вхідний контроль. Аналіз видаткової накладної № 253 від 21 грудня 2021 року вказує, що вартість відводів 57x5 в кількості 50 штук та відводів 159x5 в кількості 5 штук оформлених ярликом на придатну продукцію сукупно складає 6 562 грн. 50 коп. без ПДВ, разом з ПДВ - 7 875 грн. 00 коп. (ПДВ - 1 312 грн. 50 коп.).

У відповідності до вимог пункту 6 договору відповідач зобов`язався оплатити поставлену продукцію, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача, протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію.

Отже, відповідно до вимог пункту 6.1. договору відповідач зобов`язався сплатити грошові кошти в сумі 146 797 грн. 56 коп. наступним чином: 138 922 грн. 56 коп. - до 07 лютого 2022 року включно за продукцію оформлену ярликом № 1-8-517 від 24 грудня 2021 року; 7 875 грн. 00 коп. - до 12 лютого 2022 року включно за продукцію оформлену ярликом № 1-8-518 від 29 грудня 2021 року.

Однак свої зобов`язання відповідач не виконав, кошти в сумі 146 797 грн. 56 коп. в встановлені строки, протягом 45 календарних днів, на поточний рахунок позивача, не сплатив.

З метою досудового вирішення спору, 06 квітня 2022 року позивач надіслав відповідачу претензію № 1, в якій просив терміново сплатити кошти в сумі 146 797 грн. 56 коп. за поставлений товар по договору поставки продукції № 53-122-01-21-11576 від 16 грудня 2021 року.

25 квітня 2022 року відповідач надав письмову відповідь № 5770/001-юр на претензію № 1, в якій останній не відмовляється від зобов`язань здійснити оплату за поставлену продукцію та робить все можливе для забезпечення проведення розрахунків з постачальниками товарів, робіт та послуг.

Враховуючи викладені обставини та прострочення у розрахунках за договором, позивач просить стягнути з відповідача основний борг, пеню, інфляційні втрати та три проценти річних за порушення строків проведення оплати за поставлений товар.

Наведені обставини стали причиною звернення позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі

Джерела права й акти їх застосування.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з поставки товару на підставі укладеного Договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України, судом враховано законодавство що встановлює та регулює договірні зобов`язання, які виникають на підставі договору поставки.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України)

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Також судом взято до уваги положення чинного законодавства що регулюють порядок застосування забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені, а також відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Згідно з положеннями пункту 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як унормовано положеннями частини 2 статті 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У силу вимог ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76-78 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Мотивована оцінка аргументів сторін, підстави їх відхилення і висновок суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Аргументуючи позовні вимоги позивач вказує на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки від 16 грудня 2021 року № 53-122-01-21-11576.

В якості доказів вказаних обставини суду надано наступні докази, а саме: копію договору поставки від 16 грудня 2021 року № 53-122-01-21-11576; копію специфікації № 1 від 16 грудня 2021 року; копію технічної специфікації № 1 від 16 грудня 2021 року; копію видаткової накладної № 253 від 21 грудня 2021 року; копію товарно-транспортної накладної № 231 від 21 грудня 2021 року; копію податкової накладної № 11 від 21 грудня 2021 року зареєстрованої в ЄРПН відповідно до квитанції № 1 від 14 січня 2022 року; копію квитанції № 1 від 14 січня 2022 року; копію листа ВП "Рівненська АЕС" за вихідним номером 23092/041 від 29 грудня 2021 року; копію ярлика на придатну продукцію № 1-8-517 від 24 грудня 2021 року; копію листа про ВП "Рівненська АЕС" за вихідним номером 23361/041 від 31 грудня 2021 року; копію ярлика на придатну продукцію № 1-8-518 від 29 грудня 2021 року; копію претензії № 1 від 06 квітня 2022 року; копію відповіді на претензію.

На підставі вказаних доказів судом встановлено, а саме: факт виникнення між сторонами договірних відносин по поставці товару; факт поставки позивачем та передачі у власність відповідача поставлених товарів; факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань по оплаті за договором поставки товару; факт виникнення основної заборгованості та нарахування відповідальності за неналежне виконання зобов`язань у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно до видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, рахунків на оплату (вказані документи підписані та не заперечені відповідачем) станом час звернення позивачем з позовом до суду заборгованість відповідача перед останнім за поставлені товари становить 146 797 грн. 56 коп.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач визнає основний борг в сумі 146 797 грн. 56 коп.

Однак, відповідно до платіжних доручень, а саме № 9522 від 04 серпня 2022 року, № 9524 від 04 серпня 2022 року, № 9526 від 04 серпня 2022 року, № 9528 від 04 серпня 2022 року, № 9530 від 04 серпрня 2022 року, № 9532 від 04 серпня 2022 року, № 9531 від 04 серпня 2022 року, № 9529 від 04 серпня 2022 року, № 9527 від 04 серпня 2022 року, № 9525 від 04 серпня 2022 року, № 9523 від 04 серпня 2022 року - відповідачем сплачено позивачу в рахунок заборгованості по договору поставки від 16 грудня 2021 року № 53-122-01-21-11576 146 797 грн. 56 коп.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 231 ГПК України Господарський суд закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

Отже, судом встановлено, що предмет спору в частині стягнення 146 797 грн. 56 коп. основної заборгованості по договору відсутній, тому, провадження в даній частині позову підлягає до закриття.

Щодо нарахування позивачем штрафних санкцій у вигляді пені в сумі 13 049 грн. 39 коп., суд зазначає наступне.

В обґрунтування нарахування відповідачу суми неустойки, позивач посилається на наступні норми законодавства, а саме:

- частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, ненею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею с неустойка. що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання;

- відповідно до частин 1. 2 ст. 551 ЦК України - предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума її розмір встановлюється договором або актам цивільного законодавства;

- частиною 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь останнього 13 049 грн. 39 коп. пені.

Вказані аргументи позивача, суд оцінює критично з наступних обставин.

Суд, дослідивши умови договору поставки № 53-122-01-21-11576 від 16 грудня 2021 року зазначає, що останній не містить норм щодо відповідальності за не оплату поставленого товару у вигляді пені.

Відповідно до п. 9.1. договору визначено, що у випадку порушення строків поставки "Постачальник" (позивач) зобов`язується сплатити "Замовнику" пеню в розмірі 0,1 % вартості непоставленої (недопоставленою) продукції за кожен день прострочення, при цьому, у випадку прострочення поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб, "Постачальник" додатково сплачує "Замовнику" штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Тобто, договір містить норму яка передбачає право нарахування пені замовником у зв`язку із порушенням строків поставки постачальником, однак вказана норма не наділяє будь-яку сторону договору правом на нарахування пені за несвоєчасне виконання саме грошового зобов`язання у вигляді оплати за поставлену продукцію.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно до ст. 546 УК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Отже, пеня та штраф за договором - це різновиди неустойки (ст. 549 ЦК). А неустойка - один зі способів забезпечення виконання договірних зобов`язань (ст. 546 ЦК). Виходячи з вимог ст. 547 ЦК неустойка повинна бути оформлена в письмовій формі. Тому, якщо в договорі про неустойку чітко не зазначено, отже, сторони не домовлялися про її стягнення у випадку порушення договірних зобов`язань.

Отже, оскільки договором поставки № 53-122-01-21-11576 від 16 грудня 2021 року не передбачено право нарахування пені за порушення строків оплати за поставлений товар, правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 13 049 грн. 39 коп. пені відсутні.

Отже, з правовою позицією та аргументами позивача, суд в даній частині не погоджується та не приймає останні.

Щодо нарахування позивачем підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних за не проведення оплати по договору поставки, а саме 18 232 грн. 19 коп. інфляційних втрат та 1 613 грн. 55 коп. 3% річних, суд зазначає наступне.

Суд, здійснивши власний розрахунок за допомогою системи комплексного інформаційного забезпечення LIGA360 встановив, що позивачем не вірно нараховано суму інфляційних втрат.

Відповідно до розрахунку суду сума інфляційних втрат становить - 23 346 грн. 43 коп.

Розрахунок 3% річних позивачем здійснено вірно.

Щодо розрахунків інфляційних втрат, слід зазначити, що оскільки відповідно до розрахунку суду інфляційні втрати є більшими ніж заявлено позивачем, а суд не може вийти за межі позовних вимог, тому, приймається розрахунок інфляційних втрат в редакції позивача.

Отже, зважаючи на викладене, до стягнення з відповідача підлягають наступна відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме 1 613 грн. 55 коп. 3% річних та 18 232 грн. 19 коп. інфляційних втрат.

Тому позов в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат слід задоволити.

Отже, з правовою позицією позивача, суд погоджується частково.

Щодо правової позиції відповідача про неправомірне нарахування позивачем пені суд погоджується з останньою.

Суд, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнових прав позивача.

Докази відхилені судом.

Суд докази надані позивачем та відповідачем не відхиляє, а на їх підставі встановлює факт перебування сторін у договірних відносинах та виконання сторонами умов договору.

Порушені права та інтереси позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Дана справа, яка пов`язана з виконанням правочинів в господарській діяльності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції господарського суду.

Невиконання відповідачем зобов`язання в укладених з позивачем правочину порушило інтереси останнього, які полягають у несвоєчасному отриманні оплати за поставлений товар та обумовлює настання передбачених цим правочином та законом правових наслідків у вигляді стягнення суми штрафних санкцій, відтак позивач правомірно звернувся до суду з даним позовом.

Судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем по справі у якості судових витрат заявлено сплату судового збору в розмірі 2 695 грн. 40 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем повністю погашено основну заборгованість, тому, провадження в частині стягнення 146 797 грн. 56 коп. основної заборгованості підлягає закриттю.

Згідно з ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зокрема зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, закриття провадження.

Отже, суд роз`яснює позивачу, що сума судового збору в сумі 2 006 грн. 23 коп., може повернена останньому на підставі відповідного клопотання.

Зважаючи на викладені вище обставини, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 493 грн. 43 коп.

Окрім того, з зв`язку із відмовою в позові в частині стягнення з відповідача 13 049 грн. 39 коп. пені, судовий збір в сумі 195 грн.ю 74 коп. покладається на позивача.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, та враховуючи, що в результаті неправильних дій відповідача, який не сплатив відповідачу обумовлені договором кошти у встановлений строк, що призвело до необхідності позивачу звертатись до суду та нести додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 493 грн. 43 коп. пропорційно задоволеним позовними вимогами, покладається навідповідача.

Що стосується витрат на правову допомогу, то суд при ухваленні рішення керувався таким.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача у цьому судовому провадженні представляв адвокат адвокатського об`єднання "Право-Лекс" Веснянко Олександра Миколайовича, що підтверджено договором про надання правничої допомоги від 16 червня 2022 року № 1506/22.

Представником позивача в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

В якості доказі понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи додано копія договору про надання правничої допомоги, акт надання послуг № 21/06/22 від 21 червня 2022 року на суму 7 814 грн. 55 коп., рахунок на оплату № 21062022 від 21 червня 2022 року на суму 7 814 грн. 55 коп., ордер на надання правничої допомоги серії ВІ № 1093639 від 22 червня 2022 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 518 від 26 квітня 2007 року.

Відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач заперечив проти такої суми витрат на правову допомогу у поданому до суду клопотанні.

Однак в силу частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат. Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано статтею 126 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Суд зазначає, що у відзиві на позов, відповідачем заявлено про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В обґрунтування свого клопотання відповідач зазначає, що дана справа не є складною, на думку останнього підготовка позовної заяви та участь у процесі не потребують будь-яких експертиз, аналізу судової практики, тому, розмір заявленої позивачем правничої допомоги в сумі 7 814 грн. 55 коп. є неспівмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботи.

Зважаючи на вказані обставини, відповідач просить суд зменшити розмір заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Суд, вказані твердження відповідача оцінює критично зважаючи на наступні обставини.

Як встановлено судом, адвокат Веснянко О.М. здійснював підготовку позову, збір доказів, необхідність у яких виникала в ході розгляду справи в суді, представництво інтересів позивача в судових засіданнях.

Відповідно до заяви про витрати пов`язані із розподілом судових витрат у справі № 918/418/22, представник позивача просить суд розподілити наступні судові витрати, а саме 7 814 грн. 55 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Виходячи із системного аналізу положень частини восьмої статті 129, частини третьої статті 126 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У своїй постанові від 20 листопада 2020 року №910/13071/19, Верховний Суд звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів з метою доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на спростування розміру таких витрат.

До заяви про відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу додано детальний опис наданих послуг, у якому відображено на, що адвокат витратив часу для підготовки до написання позову та складання самої заяви.

Такі часові затрати, на думку суду, є співвідносними з обсягами наданих адвокатом послуг та складністю справи.

Вартість наданих адвокатом послуг зазначену у акті суд вважає співмірною з предметом цього спору, а тому суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що судові витрати позивача на правову допомогу не відповідають критеріям розумності.

За таких обставин суд дійшов висновку про співмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а тому відсутні законні підстави для застосування частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України та зменшення розміру таких витрат.

Проаналізувавши наведені вище правові норми та матеріали справи у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, та враховуючи, що в результаті неправильних дій відповідача, який не сплатив позивачу обумовлені договором кошти у встановлений строк, що призвело до необхідності позивачу звертатись до суду та нести додаткові витрати на сплату професійної правнчої допомоги, суд, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в сумі 7 814 грн. 55 коп. покладає на відповідача.

Керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34403, Рівненська область, м. Вараш, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Промсантехніка-1" (39610, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3а, ) 18 232 (вісімнадцять тисяч двісті тридцять два) грн. 19 коп. інфляційних втрат, 1 613 (одна тисяча шістсот тринадцять) грн. 55 коп. 3% річних, 493 (чотириста дев`яносто три) грн. 43 коп. судового збору та 7 814 (сім тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 55 коп. витрат на правничу допомогу.

3. В задоволенні позову в частині стягнення 13 049 грн. 39 коп. пені - відмовити.

4. Провадження в частині стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" 146 797 грн. 56 коп. заборгованості - закрити.

5. Видати накази після набранням рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13 вересня 2022 року.

Суддя Войтюк В.Р.