СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Харків Справа № 922/4099/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Терещенко О.І. , суддя Тихий П.В.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.,

за участю:

від позивача: адвокат Січкар М.П.,

від відповідача: адвокат Єршова О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon", апеляційну скаргу Державної акціонерної холдингової компанії "Артем", м. Київ, (вх.№227 Х/1),

на рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2021 (суддя Ольшанченко В.І., ухвалене в м. Харкові 22.12.2021, повний текст складено та підписано 29.12.2021),

у справі №922/4099/21,

за позовом: Державної акціонерної холдингової компанії "Артем", м. Київ,

до: Приватного акціонерного товариства "ФЕД", м. Харків,

про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" (далі за текстом - ДАХК "Артем", позивач) звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "ФЕД" (далі за текстом - ПрАТ "ФЕД", відповідач) про:

1) визнання недійсним договору поставки №139ф/15-3 від 11.02.2016 з додатковими угодами: №1 від 01.07.2016, №2 від 03.08.2016, №3 від 12.08.2016, №4 від 25.08.2016, №5 від 07.10.2016, №6 від 19.12.2016, №7 від 02.02.2017, №8 від 14.02.2017, №9 від 25.01.2018, №10 від 16.02.2018, №11 від 20.12.2018, №12 від 23.12.2019, №13 від 10.12.2020, укладеного між ДАХК "Артем" (ідентифікаційний код 14307699, адреса місцезнаходження: вул. Юрія Іллєнка (колишня Мельникова), 2/10, м. Київ, 04050) та ПрАТ "ФЕД" (ідентифікаційний код: 14315552, адреса місцезнаходження: вул. Сумська, 132, м. Харків, Харківська область, 61023);

2) визнання недійсним договору поставки №42ф/17 від 03.02.2017 з додатковими угодами: №1 від 25.01.2018, №2 від 16.02.2018, №3 від 20.12.2018, №4 від 23.12.2019, № 5 від 10.12.2020, укладеного між ДАХК "Артем" (ідентифікаційний код 14307699, адреса місцезнаходження: вул. Юрія Іллєнка (колишня Мельникова), 2/10, м. Київ, 04050) та ПрАТ "ФЕД" (ідентифікаційний код: 14315552, адреса місцезнаходження: вул. Сумська, 132, м. Харків, Харківська область, 61023).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорювані договори №139ф/15-3 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017, підписані Президентом Компанії Головою Правління з перевищенням повноважень, оскільки, відповідно до положень п. 9.47.7 статуту позивача, необхідним є отримання рішення на вчинення такого правочину з боку виконавчого органу Компанії Правління.

Позивач посилається на те, що Правління Компанії і Вищий орган Компанії не приймали рішення про вчинення договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 та договору №42ф/17 від 03.02.2017, як значних правочинів, а отже укладання таких договорів виходило за межі повноважень Президента Компанії Голови Правління та суперечило положенням статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства".

Нормативно позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на ст.ст. 91, 92, 161, 203, 215, 237, 241 Цивільного кодексу України, ст.ст. 70, 72 Закону України "Про акціонерні товариства".

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.12.2021 у справі № 922/4099/21 в позові відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, виходячи із визначення, наведеного у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства", суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні договори не відносяться до значних правочинів, оскільки ринкова вартість майна (робіт, послуг), що є їх предметом, менше 10 відсотків вартості активів товариства, за даними останньої річної фінансової звітності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні договори підписанні Президентом Компанії - Головою Правління з перевищенням повноважень, наданих йому статутом, адже п. 9.47.7 статуту ДАХК "Артем" передбачено, отримання рішення від виконавчого органу Компанії Правління, на вчинення правочину, ринкова вартість майна або послуг, що є предметом таких правочинів, становить до 10% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії. Відповідного рішення на вчинення правочину не прийнято виконавчим органом Компанії Правлінням.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач знав або за всіма обставинами міг знати про існування розподілу повноважень між колегіальним органом "Правлінням" та одноособовим органом "Президентом Компанії - Головою Правління", щодо порядку укладання договорів, адже в преамбулі спірних договорів зазначено про те, що представником позивача є Президент Компанії Голова Правління, який діє на підставі статуту.

На підставі зазначеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав вважати спірні договори недійсними.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач заявив у відзиві на позов про застосування строку позовної давності.

Місцевий господарський суд встановив, що строк позовної давності до позовних вимог про визнання недійсними договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 та договору №42ф/17 від 03.02.2017 з усіма додатковими угодами до них сплив відповідно 11.02.2019 та 03.02.2020. Встановивши, що позивач звернувся до господарського суду з цим позовом лише 05.10.2021, позивач не надав доказів наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що цей позов подано за межами загального строку позовної давності і відмовив у позові на цій підставі.

Не погодившись з рішенням, ухваленим судом першої інстанції, ДАХК "Артем" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2021 у справі № 922/4099/21 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На переконання апелянта, судом першої інстанції неправильно встановлено початок перебігу строку позовної давності оскаржуваних договорів №139ф/15-3 від 11.02.2016, №42ф/17 від 03.02.2017.

Апелянт посилається на те, що зміна керівника ДАХК "Артем", а саме призначення на цю посаду Зіміна В.С. наказом №49 від 30.04.2020 з 01.05.2020 є підставою вважати, що саме з цього моменту позивач дізнався про порушення свого права. Зімін В.С., як Президент Компанії - Голова Правління був позбавлений, до факту свого призначення на посаду (01.05.2020), об`єктивної можливості знати про обставини вчинення спірних договорів поставки та був позбавлений права звернутися з позовом до суду в інтересах ДАХК "Артем" про визнання таких договорів поставки недійсними.

Позивач вважає, що початок перебігу позовної давності у даній справі збігається з моментом виникнення у ОСОБА_1 , як зацікавленої особи, права на такий позов, що виникло лише з моменту його призначення на посаду з 01.05.2020.

На переконання апелянта, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі, а саме, суд першої інстанції не залучив до участі у справу №922/4099/21 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державний концерн "Укроборонпром", якому належить 100% (сто відсотків) пакету акцій позивача.

Східним апеляційним господарським судом отримано від ПрАТ "ФЕД" відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач посилається на те, що на час підписання спірних договорів у відповідності до витягів ДАХК "Артем" з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у керівника ДАХК "Артем" були відсутні обмеження щодо представництва юридичної особи.

У відзиві ПрАТ "ФЕД" посилається на те, що позивачем пропущено строки позовної давності.

ПрАТ "ФЕД" до відзиву на апеляційну скаргу додано клопотання (вх. №2175) про витребування доказів, в якому відповідач просить витребувати у позивача копії протоколів засідання правління ДАХК "Артем" за 2016-2020 роки, які містять рішення про вчинення правочинів.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду представники сторін підтримали свої позиції у справі.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача (вх. №2175) про витребування доказів, встановила наступне.

Обґрунтовуючи клопотання, відповідач посилається на те, що його представнику про можливу відсутність протоколів правління за 2016 2017 роки, стало відомо лише у судовому засіданні суду першої інстанції - 22.12.2021. Заявник посилається на те, що представник відповідача намагався заявити клопотання про витребування зазначених документів, проте суд повідомив про неможливість заявляти клопотання.

Відповідач вважає, що строк на заявлене клопотання підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних причин.

На підтвердження вжиття заходів щодо отримання доказів заявником надано копію адвокатського запиту від 16.02.2022, в якому відповідач просив позивача надати копії протоколів засідання правління компанії за 2016-2020 роки, які містять рішення про вчинення правочинів.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи.

Частинами 3-4 статті 80 ГПК України встановлено, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частина 5 статті 80 ГПК України).

Згідно з ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Положеннями ч. 1 ст. 81 ГПК України передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У розумінні наведених положень, докази, які підтверджують заперечення відповідача, а також клопотання про витребування доказів, мають бути подані відповідачем одночасно з поданням відзиву в рамках підготовчого провадження, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Посилання відповідача, що його представник намагався заявити відповідне клопотання у судовому засіданні 22.12.2021 є необґрунтованим, оскільки в силу приписів ч. 3 ст. 80 та ч. 1, 2 ст. 81 ГПК України таке клопотання повинно бути заявлено письмово разом з відзивом до початку розгляду справи судом по суті.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до суду першої інстанції з заявами про витребування доказів.

Матеріали справи також не містять будь-яких клопотань відповідача щодо неможливості останнім надати докази, а саме: копій протоколів засідання правління ДАХК "Артем" за 2016-2020 роки, які містять рішення про вчинення правочинів, в межах встановлених процесуальним законодавством строків.

Дослідивши клопотання відповідача про витребування доказів колегія суддів дійшла висновку, що заявником не обґрунтовано підстав пропуску строку на звернення з таким клопотанням, а твердження відповідача, що про відсутність протоколів засідань правління останній дізнався у судовому засіданні 22.12.2021 є необґрунтованим, оскільки про відсутність такого рішення правління позивачем зазначено у позовній заяві, докази надіслання якої на адресу відповідача містяться в матеріалах справи. Крім того, відповідач не був позбавлений можливості ознайомлюватися з матеріалами справи у суді першої інстанції.

Судова колегія зауважує, що здобуття нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи суперечить основоположним принципам змагальності та рівності сторін господарського судочинства. Обставин об`єктивної неможливості подання вказаного клопотання в суді першої інстанції та відповідно наявності виняткового випадку для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, заявником не доведено.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача (вх. №2175) про витребування доказів.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно вимог ст.ст. 222, 223 та п.17.7 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступне.

11.02.2016 між позивачем та відповідачем укладено договір №139ф/15-3 (надалі договір №139ф/15-3), за яким постачальник (відповідач) зобов`язується виготовити і поставити продукцію - агрегати ПК-47-01 в кількості та строк, вказаних у специфікації №1 на умовах СРТ м. Київ на загальну суму 82185600,00 грн, а замовник (позивач) оплатити грошові кошти за продукцію.

У п. 4.1 договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 вказано, що загальна сума договору за специфікацією №1 складає 82185600 грн, в тому числі податок на додану вартість 20% в сумі 13697600 грн. Продукція за даним договором поставляється за цінами згідно протоколу погодження ціни.

За умовами п.4.2 договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 ціна агрегата ПК-47-01 складає 856100 грн без податку на додану вартість (еквівалентна ціна 33000 дол. США за курсом Національного банку України в умовах 11.02.2016).

Пунктом 9.1. договору встановлено строк дії договору до 31.12.2018.

Договір підписано від ДАХК "Артем" Президентом Компанії Головою Правління Коробовим В.К., від ПАТ "ФЕД" Головою Правління Поповим В.В.

До договору №139ф/15-3 сторонами були укладені додаткові угоди: №1 від 01.07.2016, №2 від 03.08.2016, №3 від 12.08.2016, №4 від 25.08.2016 від ДАХК "Артем" підписані Президентом Компанії Головою Правління Коробовим В.К., №5 від 07.10.2016, №6 від 19.12.2016, №7 від 02.02.2017, №8 від 14.02.2017, №9 від 25.01.2018, №10 від 16.02.2018, №11 від 20.12.2018 від ДАХК "Артем" підписані т.в.о. Президента Компанії Голови Правління Карпенком А.Н., додаткова угода №12 від 23.12.2019 - від позивача підписана Президентом Компанії Головою Правління Геращенко М.А., №13 від 10.12.2020 підписана Президентом Компанії Головою Правління ДАХК "Артем" Зіміним В.С.

Додатковою угодою №7 від 02.02.2017 сторонами було внесені зміни в п. 4.1. та 4.2. договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 та встановлено, що вартість агрегата ПК-47-01 (40 шт. поставка 2017 р) складає 890953,34 грн без ПДВ, що складає 169144,01 грн з ПДВ за один агрегат, загальна вартість договору складає 104404960,40 грн з ПДВ.

Додатковою угодою №12 від 23.12.2019 контрагентами досягнуто згоди щодо визначення терміну дії контракту з моменту його підписання і до 31.12.2020.

Додатковою угодою №13 від 10.12.2020 сторонами продовжено строк дії договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 до 31.12.2021.

03.02.2017 між відповідачем (постачальник) та позивачем (замовник) було укладено договір №42ф/17, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується виготовити та поставити, а замовник оплатити грошові кошти за продукцію - агрегати ПК-47-01.

У п. 4.1 договору №42ф/17 від 03.02.2017 зазначено, що загальна сума договору за специфікацією №1 складає 21382880,20 грн, в тому числі податок на додану вартість 20% в сумі 3563813,37 грн. Продукція за даним договором поставляється за цінами згідно протоколу погодження ціни.

За умовами п. 4.2 договору №42ф/17 від 03.02.2017 ціна агрегата ПК-47-01 складає 890953,34 грн без ПДВ (еквівалентна ціна 33000 дол. США за курсом Національного банку України в умовах 02.02.2017), що в свою чергу складає 1069144,01 грн з урахуванням ПДВ за один агрегат ПК-47-01.

Договір підписано від ДАХК "Артем" т.в.о. Президента Компанії Голови Правління Карпенком А.Н., від ПАТ "ФЕД" Головою Правління Поповим В.В.

До договору №42ф/17 сторонами були укладені додаткові угоди: №1 від 25.01.2018, №2 від 16.02.2018, №3 від 20.12.2018 підписані т.в.о. Президента Компанії Голови правління Карпенком А.Н., №4 від 23.12.2019 від позивача підписана Президентом Компанії головою правління Геращенко М.А, №5 від 10.12.2020 підписана Президентом Компанії головою правління ДАХК "Артем" Зіміним В.С.

Додатковою угодою від №4 від 23.12.2019 контрагентами досягнуто згоди щодо визначення терміну дії контракту з моменту його підписання і до 31.12.2020.

Додатковою угодою №5 від 10.12.2020 сторонами продовжено строк дії договору №42ф/17 від 03.02.2017 до 31.12.2021.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору №139ф/16-3 від 11.02.2016 та договору №42ф/17 від 03.02.2017 ПрАТ "ФЕД" було виготовлено та поставлено, а ДАХК "Артем" прийнято товар. Сторонами спору дані обставини не заперечуються.

Відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень та актів звірки, позивач частково оплатив отриману продукцію за договорами. Заборгованість на 31.10.2021 за договором №139ф/15-3 становить 9622296,07 грн, а за договором №42ф/17 10691440,08 грн, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, підписаним сторонами.

У зв`язку з несплатою ДАХК "Артем" заборгованості за поставлений товар, ПрАТ "ФЕД" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості (справа №910/13524/21). Рішенням у справі №910/13524/21 за позовом Приватного акціонерного товариства "ФЕД" до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про стягнення заборгованості за договором №139Ф/15-3 від 11.02.2016 на суму 9 622 296,03 грн та за договором №42Ф/17 від 03.02.2017 в розмірі 10 691 440,08 грн., позовні вимоги задоволено повністю. Рішення у справі №910/13524/21 набрало законної сили на дату розгляду апеляційної скарги у справі №922/4099/21.

Вважаючи, що договори №139ф/15-3 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017, підписані Президентом Компанії Головою Правління з перевищенням повноважень, ДАХК "Артем" звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач зазначає, що оспорювані договори №139ф/15-3 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017 вчинені Головою Правління Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" з перевищенням повноважень.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

В силу ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Відповідно до виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та п. 4.1 статуту позивача, ДАХК "Артем" за організаційно-правовою формою господарювання є відкритим акціонерним товариством.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 58 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції станом на дати укладання оспорюваних договорів) виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган акціонерного товариства підзвітний загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор).

Статтею 59 зазначеного закону передбачено, що порядок скликання та проведення засідань колегіального виконавчого органу встановлюється статутом або положенням про виконавчий орган акціонерного товариства. На засіданні колегіального виконавчого органу ведеться протокол. Голова колегіального виконавчого органу організовує роботу колегіального виконавчого органу, скликає засідання, забезпечує ведення протоколів засідань. Голова колегіального виконавчого органу має право без довіреності діяти від імені товариства відповідно до рішень колегіального виконавчого органу, в тому числі представляти інтереси товариства, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства. Інший член колегіального виконавчого органу в порядку, визначеному законодавством України, також може бути наділений цими повноваженнями, якщо це передбачено статутом товариства.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства" значним правочином є правочин (крім правочину з розміщення товариством власних акцій), учинений акціонерним товариством, якщо ринкова вартість майна (робіт, послуг), що є його предметом, становить 10 і більше відсотків вартості активів товариства, за даними останньої річної фінансової звітності.

Частиною 1 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", вимоги до порядку вчинення значного правочину, передбачені цією статтею, застосовуються як додаткові до інших вимог щодо порядку вчинення певних правочинів, передбачених законом або статутом акціонерного товариства.

Згідно з п. 9.1 статуту управління Компанією здійснюють: вищий орган ДК "Укроборонпром", Наглядова рада, виконавчий орган Правління, ревізійна комісія.

Згідно з п. 9.19.19 статуту, прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії належить до виключної компетенції Наглядової ради.

Відповідно до наданих позивачем балансів (звітів про фінансовий стан) вартість його активів становила: на 31 грудня 2015 року ,00 грн, на 31 грудня 2016 року ,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи загальна сума договору №42ф/17 від 03.02.2017 складає 21382880,00 грн з ПДВ, загальна сума договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 визначалася у розмірі 82185600,00 грн з ПДВ, а відповідно до додаткової угоди №7 від 02.02.2017 до договору поставки №139ф/15-3 від 11.02.2016 загальна сума визначена у розмірі 104404960,40 грн, тобто не перевищують 10 вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювані договори поставки №139ф/15-3 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017 не відносяться до значних правочинів.

Пунктом 9.35 статуту позивача визначено, що Виконавчий орган Компанії (Правління Компанії) здійснює управління поточною діяльністю Компанії, складається з 15 осіб і діє на колегіальних засадах.

За п. 9.38 статуту, персональний склад Правління Компанії затверджується Наглядовою радою Компанії за поданням Голови Виконавчого органу. Правління формується строком на три роки.

Голову Виконавчого органу - Президента Компанії - Голову Правління Компанії (далі - Голова Виконавчого органу) призначає та укладає з ним контракт Вищий орган Компанії ДК "Укроборонпром" (п. 9.42 статуту).

Пунктом 9.43 статуту визначено, що Голова Виконавчого органу організує роботу Виконавчого органу, скликає засідання, забезпечує ведення протоколів засідань.

Відповідно до п. 9.44 статуту, засідання Правління Компанії проводяться не рідше одного разу в місяць та вважаються правомочними, якщо на них присутні не менше 8-ми членів Правління. Рішення Правління Компанії приймаються більшістю голосів, а у випадку розподілу голосів порівну, голос Голови Виконавчого органу є вирішальним.

Позачергове засідання Правління Компанії скликається на вимогу Голови Виконавчого органу або не менше 5 його членів (п. 9.45 статуту).

За пунктом 9.46 статуту, на засіданні Правління ведеться протокол. Протокол засідання Правління підписується Головою Виконавчого органу та надається для ознайомлення на вимогу члена Правління, члена Наглядової ради, члена Ревізійної комісії або представника профспілкового або іншого уповноваженого трудовим колективом органу, який підписав колективний договір від імені трудового колективу органу.

Відповідно до п. 9.47 Правління компанії зокрема: колегіально вирішує питання фінансово-господарської та виробничої діяльності Компанії в межах передбачених статутом (9.47.2), приймає рішення про вчинення правочинів, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, становить до 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії(9.47.7).

Пунктом 9.48 Статуту передбачено, що Голова виконавчого органу Компанії здійснює керівництво Компанії та має повноваження: самостійно в межах визначних Статутом, рішеннями Вищого органу, Наглядової ради, Правління і чинним законодавством, вирішувати усі питання виробничо-господарської діяльності Компанії (9.48.1), без довіреності представляти інтереси Компанії та вчиняти від його імені юридичні дії (9.48.2); підписувати довіреності, договори (угоди) та інші документи від імені Компанії (9.48.5).

Отже, положеннями Статуту Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" передбачено, що Голова Правління має повноваження на підписання договорів від імені Компанії, однак укладання правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, становить до 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії, потребує попереднього прийняття Правлінням Компанії рішення щодо його укладення.

У матеріалах справи відсутні докази того, що укладенню договорів №139ф/15-3 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017 передували прийняття відповідних рішень Правлінням Компанії, як це передбачено умовами п. 9.47.7 Статуту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювані правочини вчинені Головою Правління з перевищенням повноважень, оскільки, оспорювані договори підписані Головою Правління без попереднього прийняття Правлінням Компанії рішення про вчинення такого правочину.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

З огляду на положення статті 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Тобто законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 у справі № 910/19776/17.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (частина друга статті 241 ЦК України).

Отже, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і таке інше).

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постановах від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17.

Разом з тим, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися, як схвалення.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 905/1132/20, від 20.03.2018 у справі №910/8794/16).

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про схвалення оспорюваних договорів уповноваженим на це органом, а саме Правлінням Компанії позивача. Доказів схвалення оспорюваних договорів Вищим органом Компанії до суду також не надано.

Враховуючи зазначене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності подальшого схвалення оспорюваних договорів уповноваженим органом Компанії - Президентом Компанії, Головою Правління.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Таким чином, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 30.09.2021 у справі №910/11388/20.

Відповідно до частини третьої статті 92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, наведене свідчить про обізнаність іншої сторони договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №925/1453/16, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17,від 09.04.2019 у справі № 924/491/17, від 30.09.2021 у справі №916/3583/20, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №916/2084/17.

Відповідно до наявних в матеріалах справи витягів із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дати підписання договорів, у них відсутні відомості щодо наявності у керівника Компанії обмежень на укладання правочинів.

Судом першої інстанції встановлено, що преамбула спірних договорів №139ф/15-3 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017 містить вказівку про те, що позивач в особі Президента Компанії - Голови Правління діє на підставі статуту.

Тобто відповідач, проявивши звичайну обачність під час укладення правочину, повинен був ознайомитися з положеннями статуту щодо повноважень виконавчого органу.

Отже, ця обставина свідчить про обізнаність іншої сторони договорів про повноваження Президента Компанії - Голови Правління, в тому числі відносно порядку укладання таких договорів, зазначеного у статуті позивача.

Оскільки, в преамбулі спірних договорів міститься вказівка про те, що представником позивача є Президент Компанії - Голова Правління, який діє на підставі статуту, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обізнаність іншої сторони договорів, тобто відповідача, про зазначені у статуті ДАХК "Артем" повноваження її керівника на укладання договорів, ринкова вартість майна або послуг, що є їх предметом, становить до 10% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії, лише після попереднього погодження Правлінням Компанії.

Стосовно посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей щодо обмеження повноважень директора (Президента Компанії Голови Правління), судова колегія зазначає наступне.

Якщо статут юридичної особи та Єдиний державний реєстр містять взаємовиключну інформацію про наявність або відсутність обмежень у особи на підписання певного договору (угоди), відомості статуту такої юридичної особи мають перевагу над даними, що містяться у Реєстрі, оскільки сторона договору повинна у межах звичайної обачності перевірити наявність або відсутність повноважень посадової особи на вчинення таких дій згідно з положеннями статуту.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №911/1606/20 від 20.07.2021.

Разом з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції, статутом визначено не обмеження повноважень керівника, а встановлено розподіл повноважень між його колегіальним органом "Правлінням" та одноособовим органом "Президентом Компанії - Головою Правління" щодо порядку укладання договорів, ринкова вартість майна або послуг, що є їх предметом, становить до 10% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії.

Таким чином, цей розподіл повноважень не повинен зазначатися у Єдиному державному реєстрі, згідно з п. 13 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в редакції, чинній на день укладання спірних договорів.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні договори укладені представником позивача (Президентом Компанії - Головою Правління) з перевищенням наданих йому статутом ДАХК "Артем" повноважень, та є підстави вважати спірні договори недійсними.

Крім того, ПрАТ "ФЕД" у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що оскаржуване рішення в частині відмови від задоволення позову є законним та обґрунтованим, проте, мотивувальна частина підлягає зміні.

Колегія суддів дослідивши дані заперечення відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, дійшла до наступних висновків.

З відзиву на апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ФЕД", вбачається наявність заперечень, щодо оскаржуваного рішення, а не стосовно апеляційної скарги позивача.

У відповідності до вимог п. 3 ч. 2 ст. 263 ГПК України відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі зазначається у чому полягає необґрунтованість рішення.

Вразі наявності обставин встановлених ст. 277 ГПК України суд апеляційної інстанції має право задовольнити апеляційну скаргу і змінити оскаржуване рішення у відповідній частині.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності.

Державна акціонерної холдингової компанії "Артем" в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неправильно встановлено початок перебігу строку позовної давності оскаржуваних договорів №139ф/15-3 від 11.02.2016, №42ф/17 від 03.02.2017.

Колегія суддів розглянувши доводи Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" встановила наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.

Відповідну правову позицію щодо застосування строків позовної давності та наслідків їх спливу наведено у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 910/2974/18, від 15.01.2019 у справі № 910/2969/18, від 15.01.2019 у справі № 910/2972/18, від 07.02.2019 у справі № 910/2966/18, від 26.02.2019 у справі № 910/2967/18 та від 21.05.2019 у справі № 910/15457/17, від 11.11.2019 у справі №904/1038/19.

Договір №139ф/15-3 підписано 11.02.2016, договір №42ф/17 підписано 03.02.2017, а тому саме з цих дат починається перебіг строку позовної давності.

Отже, строк позовної давності за позовними вимогами про визнання вказаних договорів недійсними сплив щодо договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 - 11.02.2019, щодо договору №42ф/17 від 03.02.2017 - 03.02.2020.

З даним позовом ДАХК "Артем" звернулася 05.10.2021, тобто поза межами строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що оспорювані договори підписані колишніми керівника Компанії - ОСОБА_2 (договір №139ф/15-3 від 11.-3.2016) та ОСОБА_3 (договір №42ф/17 від 03.02.2017). Наразі Президентом Компанії - Головою Правління ДАХК "Артем" є ОСОБА_1 , якого призначено на посаду з 01.05.2020 наказом від 30.04.2020 №49.

Оскільки, Президент Компанії Зімін В.С. до моменту свого призначення не міг знати про порушення прав та законних інтересів компанії при укладенні оспорюваних договорів, тому апелянт вважає, що 01.05.2020 є датою початку відліку строку позовної давності для звернення до суду.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що стороною у спорі є сторона договорів ДАХК "Артем" - юридична особа, а не ОСОБА_1 .

Тому, відлік строку позовної давності, починається від дати, коли про порушення свого права довідалася або могла довідатися саме юридична особа ДАХК "Артем", а не від дати призначення кожного нового керівника Компанії.

Позивачу - ДАХК "Артем", як стороні правочинів, про існування оспорюваних договорів було відомо з дати їх укладання, а саме з 11.02.2016 та 03.02.2017.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після підписання договорів №139ф/15-03 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017 між позивачем та відповідачем також було укладено ряд додаткових угод до зазначених договорів, які були підписані у різні періоди та різними Президентами Компанії - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_1 .

Зазначене свідчить про те, що всі особи, які займали посаду Президента Компанії були обізнані про існування договорів №139ф/15-03 від 11.02.2016 та №42ф/17 від 03.02.2017.

Заміна керівника є звичайним процесом у функціонуванні юридичної особи та є вираженням управлінської діяльності вищого органу, однак не є об`єктивною та непереборною обставиною, яка заважає юридичній особі дізнатися про порушення свого права або звернутися до суду з позовом у встановлений законом строк.

Неналежне виконання керівником (керівниками) товариства своїх обов`язків щодо управління акціонерним товариством та виконання повноважень у сфері виробничо-господарської діяльності не може вважатися поважною причиною пропуску строку позовної давності.

Як зазначалося, Президентом Компанії Зіміним В.С. 10.12.2020 було підписано додаткову угоду №13 до договору №139ф/15-3 та додаткову угоду №5 до договору №42ф/17.

Разом з тим, з позовом ДАХК "Артем" звернулася лише 05.10.2021.

При цьому, позивач не зазначає, які обставини завадили Голові Правління Зіміну В.С. звернутися з позовом в розумний та найкоротший строк після свого призначення.

Відповідно до п. 9.19.23 статуту Компанії до виключної компетенції Наглядової ради належить зокрема розгляд та затвердження квартальних звітів Виконавчого органу Компанії про результати господарської діяльності Компанії.

До компетенції Наглядової ради належить аналіз дій Виконавчого органу Компанії щодо управління Компанією (п. 9.21.1 статуту), ініціювання, у разі потреби, проведення позачергових ревізій та аудиторських перевірок фінансово-господарської діяльності Компанії (п. 9.21.3).

Пунктом 9.47.4 статуту передбачено, що Правління компанії скаладає квартальні та річні звіти про результати господарської діяльності Компанії та подає їх на затвердження Наглядовій раді Компанії.

За п.9.59 статуту перевірка фінансово-господарської діяльності Компанії, його дочірніх підприємств, філій та представництв здійснюється Ревізійною комісією за дорученням Вищого органу Компанії, Наглядової ради, з власної ініціативи Ревізійної комісії Компанії або на вимогу акціонерів, що володіють у сукупності більше ніж 10 відсотками голосів.

Згідно з п. 9.63. статуту до функцій Ревізійної комісії належить аналіз угод укладених від імені компанії (п. 9.63.8); подання звітів про результати перевірок Вищому органу Компанії та надання рекомендації Вищому органу Компанії на підставі цих звітів (п.9.63.12); ініціювання звернень до Вищого органу у разі виникнення загрози суттєвим інтересам Компанії або виявлення зловживань, вчинених посадовими особами Компанії (п. 9.63.14).

Ревізійна комісія має право: отримувати від органів Компанії, його підрозділів та служб, посадових осіб належні матеріали, бухгалтерські та інші документи протягом 3 діб після їх письмового запиту (п. 9.64.1); вимагати скликання засідань Виконавчого органу Компанії, Наглядової ради, звертатись до Вищого органу у випадках, коли виявлені порушення у фінансово-господарській діяльності потребують рішення відповідних органів Компанії (п.9.64.2).

Відповідно до п. 9.65 статуту, обов`язками Ревізійної комісії є проводити перевірки річної, а у разі необхідності за дорученням Вищого органу або Наглядової ради Компанії - квартальної фінансової звітності Компанії; своєчасно доводити до відома Вищого органу, Наглядової ради, Виконавчого органу Компанії результати здійснених перевірок і ревізій у формі звітів, доповідних, повідомлень на засіданнях органів управління.

Ревізійна комісія зобов`язана звернутись до Вищого органу або вимагати позачергового проведення засідання Наглядової ради Компанії у разі, якщо виникла загроза інтересам Компанії або виявлено зловживання посадових осіб (п.9.66 статуту).

В той же час, п. 9.4.23 статуту передбачено, що до виключної компетенції Вищого органу належить прийняття рішення за наслідками розгляду звіту Наглядової ради, звіту Виконавчого органу, звіту Ревізійної комісії (ревізора).

Тобто, статутом перебачено необхідні повноваження Наглядової ради, Ревізійної комісії, Виконавчого органу та Вищого органу компанії для отримання інформації щодо порушення керівником компанії порядку укладання оспорюваних правочинів.

Твердження апелянта, в апеляційній скарзі, що у період з моменту укладання спірних договорів до звернення Компанії до суду із відповідним позовом за результатами перевірок Ревізійною комісією фінансово-господарської діяльності Компанії не було виявлено невідповідності укладання спірних договорів вимогам закону та Статуту Компанії, може бути лише свідченням неналежного виконання органами управління компанії своїх повноважень, однак не спростовує того, що позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Відповідно до ст. 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

З матеріалів справи вбачається, що договір №139ф/15-3 від 11.02.2016 і договір №42ф/17 від 03.02.2017 виконувались обома сторонами. ОСОБА_1 призначений 01.05.2020 Президентом Компанії - Державна акціонерна холдингова компанія "Артем", 10.12.2020 підписав додаткову угоду №13 до договору №139ф/15-3 від 11.02.2016 та додаткову угоду №5 до договору №42ф/17 03.02.2017, які також виконувались сторонами. ОСОБА_1 підписуючи зазначені додаткові угоди діяв на підставі статуту Компанії, а тому був обізнаний про обмеження його повноважень статутом.

Враховуючи викладене, твердження апелянта, що відлік строку позовної давності для юридичної особи розпочинається з моменту призначення нового керівника є необґрунтованим та таким, що порушує принцип рівності сторін перед законом та судом.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що позивачем позов подано з пропуском строку позовної давності, та ним не наведено поважності причин такого пропуску, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі, а саме, суд першої інстанції не залучив до участі у справу №922/4099/21 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державний концерн "Укроборонпром", якому належить 100% (сто відсотків) пакету акцій позивача.

Щодо відмови суду першої інстанції у залученні до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ДК "Укроборонпром", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 50 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 04.07.2012 №716 "Про деякі питання управління Державним концерном "Укроборонпром" корпоративними правами держави" Державному концерну "Укроборонпром" передані повноваження з управління корпоративними правами держави щодо низки акціонерних товариств, серед яких визначено 100% акцій ДАХК "Артем".

У п.5.1 статуту позивача вказано, що засновником та акціонером компанії є держава в особі Державного концерну "Укроборонпром".

Корпоративні права, визначені у частині 1 статті 167 Господарського кодексу України, як права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

З положень зокрема ст. 92 ЦК України вбачається, що за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство, як сторона договору. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 ЦК України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Підписання Головою Правління оспорюваних договорів без попереднього прийняття Правлінням Компанії відповідного рішення про погодження на вчинення цих правочинів, не може свідчити про порушення корпоративних прав його учасника.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 07.07.2020 у справі №910/10647/18, постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №902/458/16, від 12.01.2021 у справі №910/15804/19, від 23.06.2021 у справі №913/344/20.

Враховуючи, що предметом позову у даній справі є визнання недійсними договорів поставки, укладених між суб`єктами господарювання ДАХК "Артем" та ПрАТ "ФЕД", апеляційний суд дійшов висновку, що внаслідок прийняття рішення у даній справі у Державного концерну "Укроборонпром", як акціонера позивача, не виникне нових прав та обов`язків і не буде припинено чи змінено вже існуючих.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що участь в управлінні суб`єктом господарювання не вказує на наявність у акціонера (чи особи, яка управляє його корпоративними правами) підстав для участі у його господарських правовідносинах, а у даному випадку - зобов`язальних відносинах, що виникли з договорів поставки.

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2021 у справі №922/4099/21 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" на рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2021 у справі №922/4099/21 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2021 у справі №922/4099/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанови передбачені статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.09.2022.

Головуючий суддя Т.Д. Геза

Суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий