ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року Черкаси справа №925/94/22

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І. із секретарем судового засідання Юхименко О.В.,

за участю представників: від позивача Кирман В.О., за довіреністю,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовом Черкаської міської ради

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

та Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Каленчука Микити Андрійовича,

про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та припинення права власності на нерухоме майно,

Черкаська міська рада звернулася у Господарський суд Черкаської області із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Каленчука Микити Андрійовича, у якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Каленчука Микити Андрійовича від 10.05.2019 індексний номер: 467935551 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 47,2 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та припинити право власності на вказане нерухоме майно, а також відшкодувати судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2481,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний об`єкт стосовно якого було прийнято рішення про державну реєстрацію на об`єкт нерухомого майна та вчинено запис про право власності на нежитлову будівлю №31482232 не є нерухомим майном, а представляє собою стаціонарну тимчасову споруду, виконану з полегшених конструкцій та встановлену без влаштування фундаменту. За доводами позивача спірний об`єкт має правовий режим тимчасової споруди, оскільки згідно з договором купівлі-продажу від 29.11.2004 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 купив павільйон алюмінієвий розмірами 6,3 м на 5,4 м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянки Черкаської міської ради площею 36 м2. У подальшому, між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі від 26.03.2006, згідно з яким у оренду передається земельна ділянка площею 36 м2 під торговий павільйон. Позивач зазначає, що фізична особа-підприємець не звертався до нього за містобудівними умовами та обмеженнями, що є вихідними даними для початку будівництва, не реєстрував початок будівництва та не отримував документацію про введення в експлуатацію нерухомого майна. Отже, на думку позивача, рішення про державну реєстрацію тимчасової споруди у якості нежитлової будівлі було прийнято державним реєстратором Каленчуком М.А. з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, що є підставою для визнання незаконним та скасування відповідного рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Реєстрація тимчасової споруди як об`єкту нерухомого майна порушує інтереси та права територіальної громади м.Черкаси в особі Черкаської міської ради, як власника земельних ділянок на яких незаконно розміщено нежитлову будівлю, тому позивач просить суд скасувати незаконне рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірний об`єкт, припинивши право власності на вказане нерухоме майно.

29.03.2022 від представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача 1 вважає підстави та мотиви скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності, які наведені позивачем, такими, що не відповідають фактичним обставин справи. Відзив мотивований тим, що позивач, укладаючи із відповідачем 1 договір оренди землі, визначив, що на даній земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна, а саме торговий павільйон не заперечував щодо розташування такого. За доводами представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог, натомість, відповідач 1 є добросовісним набувачем права приватної власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

У додаткових поясненнях представник відповідача 1 зазначив, що за позивачем у встановленому законом порядку не зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна та не внесена відповідно інформація до Державного земельного кадастру. Отже, земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав, а тому у позивача відсутнє право вимоги до відповідача 1. Після закінчення строку дії договору оренди землі, відповідач 1 неодноразово звертався до Черкаської міської ради з питанням на його продовження, однак позивач постійно відмовляв у продовжені договору, вказуючи на відсутність правових підстав для такого продовження. Водночас, відповідач 1 продовжує вносити орендну плату за користування земельною ділянкою площею 36 м2, що підтверджується відповідними квитанціями зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою у відповідача 1 немає.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 31.01.2022 відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 02.03.2022 підготовче засідання у справі відкладено до 10 год 00 хв 29 березня 2022 року.

Протокольною ухвалою від 29.03.2022 суд відклав підготовче засідання у справі до 10 год 30 хв 27 квітня 2022 року.

Протокольною ухвалою від 27.04.2022 суд відклав підготовче засідання у справі до 10 год 00 хв 10 травня 2022 року.

Протокольною ухвалою від 10.05.2022 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 10 год 30 хв 08 червня 2022 року.

Протокольною ухвалою від 08.06.2022 суд задовольнив клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та відклав розгляд справи до 10 год 30 хв 20 липня 2022 року.

Протокольною ухвалою від 20.07.2022 суд задовольнив клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та відклав розгляд справи до 10 год 00 хв 09 серпня 2022 року.

Протокольною ухвалою від 09.08.2022 суд оголосив перерву до 15 год 00 хв 17 серпня 2022 року.

У судовому засіданні 18.08.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку представників позивача та відповідача та дослідивши наявні у справі докази, суд

ВСТАНОВИВ:

29.11.2004 між Державним підприємством «Косарський спиртовий завод» (продавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна (далі договір купівлі-продажу). За умовами цього договору продавець продав і зобов`язався передати у власність покупцю павільйон алюмінієвий (інвентарний №3011) розмірами 6,3 м/5,4 м (далі майно), що належить продавцю на праві державної власності, перебуває на балансі продавця та знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , а покупець купує і зобов`язується прийняти майно у власність та сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені у договорі (пункт 1.1 договору купівлі-продажу).

Майно знаходиться на земельній ділянці Черкаської міської ради загальною площею 36 м2, яка надана продавцю у оренду на підставі договору на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) від 30.07.1998, реєстровий №1231, згідно з рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради №572 від 13.07.1998 (пункт 1.2 договору купівлі-продажу).

Продаж майна здійснюється у відповідності до частини 2 статті 75 Господарського кодексу України, дозволу Державного департаменту продовольства Міністерства аграрної політки України від 27 липня 2004 року за №02-16/914, дозволу Кам`янської МДПІ у Черкаській області від 19 жовтня 2004 року на реалізацію активів ДП «Корсарський спиртовий завод», які перебувають у податковій заставі (пункт 1.3 договору оренди купівлі-продажу).

Право власності на майно переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору (пункт 1.5 договору купівлі-продажу).

Продавець гарантує та підтверджує, що на момент укладення договору майно не входить до переліку об`єктів, які не підлягають відчуженню, нікому не продано, не даровано, не передано безоплатно, не заставлено, під арештом не знаходиться, до статутного фонду юридичних осіб не передано, судових позовів щодо нього немає, будь-які права третіх осіб на майно (крім Кам`яної МДПІ у Черкаській області) відсутні, заборони на його відчуження немає, орендар повідомлений про продаж майна (пункт 8.1 договору купівлі-продажу).

Договір купівлі-продажу посвідчений нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. та зареєстрований у реєстрі за №6084.

26.03.2007 між Черкаською міською радою (орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди землі (далі договір оренди). За умовами цього договору орендодавець на підставі рішення Черкаської міської ради від 21.12.2006 №2-457 надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, що за цільовим призначенням відноситься до категорії житлової та громадської забудови, яка знаходиться на розі вулиць Благовісної та Енгельса (пункт 1 договору оренди).

В оренду передається земельна ділянка площею 36 м2 під торговий павільйон (пункт 2 договору оренди).

На земельній ділянці знаходяться такі об`єкти нерухомого майна та інфраструктури: торговий павільйон (пункт 3 договору оренди).

Договір укладено на 5 років (до початку планової забудови). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 договору оренди).

Відповідно до висновку Управління планування та архітектури Департаменту архітектури, будівництва та архітектури №1240/08-10-06 від 25.02.2011 торгівельний павільйон площею 36 м2 по АДРЕСА_2 має фундамент, що свідчить про ознаки нерухомого майна і неможливість віднесення його до малих архітектурних форм.

У 2011 році Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «БУРХАН» було виготовлено технічний висновок про стан будівельних конструкцій та капітальність торгового павільйону на розі вулиць Енгельса та Благовісна у м. Черкаси №26-11-ТВ (далі висновок №26-11-ТВ), згідно з яким торговий павільйон одноповерховий, розміром 6,3 м на 5,4 м з добудовою розміром 3 м на 6 м, загальна площа складає 52 м2. Павільйон з несучим каркасом із стійок та балок і стінами із алюмінієвого профілю з утеплювачем. Фундаменти стрічкові із бетону.

Об`єкт обстеження торговий павільйон, який має площу 52 м2 та бетонний мало заглиблений фундамент, отже, враховуючи інформацію розділу 5, не відноситься до тимчасових споруд (розділ 6 «висновку №26-11-ТВ).

Після порівняння результатів дослідження з вимогами діючих будівельних норм та правил визначено, що торгівельний павільйон на розі вулиць Енгельса та Благовісної у м.Черкаси, відноситься до V групи капітальності та не є тимчасовою спорудою (розділ 7 висновку №26-11-ТВ).

12.04.2019 на замовлення ОСОБА_1 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 . У характеристиці нежитлової будівлі до технічного паспорту зазначено, що остання має бетонний фундамент.

08.05.2019 за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю з прибудовою, літ А, а, загальною площею 47,2 м2 (складова частина об`єкта нерухомого майна: навіс Б) за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №265359728 від 12.07.2021. Підстава: технічний паспорт серія та номер 01-12-04-19 виданий 12.04.2019, договору купівлі-продажу серія номер 6084 виданий 29.11.2004 приватний нотаріус Фіщук В.Я.

Відомості до Реєстру внесені 10.05.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Каленчуком Микитою Андрійовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46793551 від 10.05.2019.

Наказом Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради «Про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд на території м. Черкаси» №2907-а від 25.06.2019 на замовлення ОСОБА_1 надано адресу нежитловій будівлі з прибудовою (літ А, а): АДРЕСА_1 .

15.07.2019 до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Каленчуком Микитою Андрійовичем були внесені зміни щодо підстав державної реєстрації права власності, а саме до підстав додано наказ Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради «Про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд на території м. Черкаси» №2907-а від 25.06.2019.

06.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0036 га, за адресою: АДРЕСА_1 під нежитлову будівлю (магазин).

Департамент архітектури та містобудування Черкаської міської рази на запити ОСОБА_1 своїми листами неодноразово відмовляв останньому у продовженні строку дії договору оренди землі від 26.03.2007, оскільки ним, у вказаний у договорі термін не було подано клопотання про продовження строку дії договору оренди, а неподання такого клопотання у визначений термін є рівноцінним відмові орендаря від продовження строку дії договору та втратою переважного права на його поновлення, тому відсутні правові підстави для поновлення договору оренди землі від 26.03.2007 на новий строк.

Предметом спору у цій справі є вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Каленчука Микити Андрійовича від 10.05.2019 індексний номер: 467935551 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 47,2 м2, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та припинення права власності на вказане нерухоме майно.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

ТЕРМІНИ ТА ВИЗНАЧЕННЯ ПОНЯТЬ ДБН В.2.2-23:2009 малими архітектурними формами визначають - павільйони, кіоски, торговельні намети, рундуки тощо переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із засобами благоустрою, включаючи невеликі споруди для відпочинку людей/покупців (лави, можливо тіньові навіси або перголи), урни для сміття, а також різноманітні елементи декоративно-прикладного мистецтва (наприклад, скульптури, декоративні басейни, фонтани тощо). Павільйон - торговельний об`єкт у роздрібній торгівлі, призначений для організації продажу товарів кінцевим споживачам, розміщений в окремій споруді полегшеної конструкції та має торговельну залу для покупців.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (надалі Порядок). Цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту (пункт 1.3 Порядку).

Підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС (пункт 2.1, 2.2 Порядку).

Водночас, наявні у матеріалах справи докази не містять будь-яких доказів, що колишній власник спірного нежитлового приміщення - Державний підприємство «Косарський спиртовий завод», чи нинішній власник фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , зверталися до відповідних органів з метою отримання дозвільних документів на розміщення майна (торгового павільйону), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість, як вбачається з матеріалів справи спірне нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, яка передавалась у тимчасове користування, як колишньому власнику (надана у оренду на підставі договору на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) від 30.07.1998) так і нинішньому власнику - згідно з договором оренди, який укладений 26.03.2007 між Черкаською міською радою та приватним підприємцем ОСОБА_1 . Зі змісту цього договору вбачається, що на земельній ділянці, яка передається у користування відповідачеві знаходяться об`єкти нерухомого майна та інфраструктури: торговий павільйон (пункт 3 договору оренди).

Доводи позивача щодо тимчасовості спірного об`єкту, який розташований на земельній ділянці Черкаської міської ради площею 36 м2 спростовуються також висновком Управління планування та архітектури Департаменту архітектури, будівництва та землеустрою Черкаської міської ради відносно спірного майна, у якому зазначено, що відповідно до поданої проектної документації та фотофіксації об`єкту, торгівельний павільйон має фундамент, що свідчить про ознаки нерухомого майна і неможливість віднесення такого об`єкту до малих архітектурних форм.

Отже, у 2011 році, структурний підрозділ позивача, враховуючи подану проектну документацію та фотофіксацію об`єкту, дійшов висновку, що спірний об`єкт, який розташований на земельній ділянці позивача, не є тимчасовою спорудою, а відноситься до об`єктів нерухомого майна та має улаштований фундамент.

Про наявність стрічкового із бетону фундаменту свідчить також і технічний висновок про стан будівельних конструкцій та капітальність торгового павільйону на розі вулиць Енгельса та Благовісна у м. Черкаси №26-11-ТВ, згідно з яким при обстеженні конструкцій виявлено, що деформації стін відсутні, що свідчить про задовільний стан фундаменту. Після порівняння результатів дослідження визначено, що торгівельний павільйон на розі вулиць Енгельса та Благовісної у м. Черкаси, відноситься до V групи капітальності та не є тимчасовою спорудою.

Крім того, судом було встановлено, що згідно з наказом Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради «Про присвоєння та зміну нумерації будинків та споруд на території м. Черкаси» №2907-а від 25.06.2019 надано адресу нежитловій будівлі з прибудовою (літ А, а): АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що спірний об`єкт є нерухомим майном.

Усі наведені вище докази, які містяться у матеріалах справи, свідчать про наявність у спірного об`єкту ознак нерухомого майна.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Усупереч наведеним правовим нормам, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний об`єкт, який розташований на земельній ділянці позивача є тимчасовою спорудою і не є нерухомим майном.

Правові та організаційні засади у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частинами 1, 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Частиною 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі Порядок № 1127).

Відповідно до пункту 41 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Отже, у силу положень наведеного Закону та Порядку, суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державними реєстраторами, по суті носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно-правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі саме наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 04.05.2018 у справі №911/3086/17.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №265359728 від 12.07.2021, яка надана позивачем, державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційний-центр» Каленчуком Микитою Андрійовичем реєстрація об`єкта була проведена на підставі технічного паспорту, договору купівлі-продажу, наказу Департаменту архітектури та містобудування №2907-а від 25.06.2019 про присвоєння адреси нежитловій будівлі.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень має бути відмовлено у разі, якщо заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону.

Вирішення питання щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості впливатиме на права та інтереси третьої особи як його власника, а скасування такого рішення не відновить прав позивача у цій справі на спірне майно. Наведене свідчить про наявність спору про право цивільне.

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорене рішення, здійснено оспорений запис.

Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви в контексті статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка регламентує відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто такі дії стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором та іншою, відмінною від позивача, особою, то вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін та є за своєю природою приватноправовим.

Зі змісту позовних вимог та обставин, якими позивач їх обґрунтовує, убачається, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом його прав у сфері саме публічно-правових відносин, адже подання цього позову покликано на поновлення порушених, на думку позивача, його речових прав на нерухоме майно земельну ділянку.

Відносини, пов`язані з набуттям та реалізацією права власності суб`єктом господарської діяльності, регулюються, зокрема, Цивільним і Господарським кодексами України, іншими нормативно-правовими актами.

Водночас, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач 1 набув у власність спірний об`єкт (торговий павільйон) згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, який є чинним на час розгляду вказаної справи та не оспорюється позивачем.

При цьому позивач не ставить під сумнів правомірність набуття у власність відповідачем 1 спірного майна, а в обґрунтування позову Черкаська міська рада, як на порушення своїх інтересів, посилається на неможливість розпорядження земельною ділянкою на якій знаходиться спірне майно приватного підприємця, у зв`язку із наявністю реєстрації права власності на нежитлову будівлю, що розміщена на цій земельній ділянці.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Положеннями частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5). Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19, пункт 48), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20, пункт 14) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 42).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За приписами статей 15, 16 Цивільного Кодексу України, статті 20 Господарського Кодексу України способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Способом захисту свого цивільного права (інтересу) у даній справі позивачем визначено скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 47,2 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці позивача з припиненням права власності ОСОБА_1 на зазначену будівлю. Підставою позову позивачем зазначено неможливість розпорядження Черкаською міською радою земельною ділянкою, у зв`язку із наявністю зареєстрованого у третьої особи права власності на нежитлову будівлю, що розміщена на земельній ділянці комунальної власності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. І скасування рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційний-Центр» Каленчука Микити Андрійовича від 10.05.2019 індексний номер: 467935551 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 47,2 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 не призведе до припинення права власності приватного підприємця на спірне нежитлове приміщення, а отже і для захисту прав позивача на земельну ділянку, на якій це майно розміщене.

Виходячи з наведеного та врахувавши мету здійснення судочинства, позивачем не доведено, що при задоволенні позову відбудеться відновлення його права зазначеним у позові способом захисту. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, фактичний захист прав позивача не відбувається, оскільки спірне майно все одно перебуватиме на земельній ділянці позивача, не залежно від того рухоме це майно чи нерухоме.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті (пункт 29 постанови Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №911/269/19). Тому суд не перевіряє інші доводи та міркування учасників справи щодо суті заявлених вимог, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. З огляду на встановлені судом обставини та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складене 19.09.2022.

Суддя О.І.Кучеренко