ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року Справа № 915/1186/21

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Сепанової І.С.,

представника позивача: не з`явився,представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Арена»

(18008, м.Черкаси, вул.Смілянська, буд.144/1; ідент.код 40724098;

ел.пошта: ),

до відповідача: Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове»

(57107, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове, вул.Козацька, буд.39;

ідент.код 00854995; ел.пошта: ; адреса представника -

Єрмакова А.М.: АДРЕСА_1 ;

ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

про: стягнення 1025029,66 грн.

Згідно заяви від 25.10.2021 про збільшення позовних вимог: стягнення 1735492,72 грн,-

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Арена» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути на його користь з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» 1025029,66 грн заборгованості за поставлений по договору поставки №0198 від 15.03.2018 товар.

Ухвалою суду від 09.08.2021 позов залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 25.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 07.10.2021.

07.10.2021 від позивача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи.

07.10.2021 судом відкладено розгляд справи на 25.10.2021.

25.10.2021 від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 1735492,72 грн, з яких: 1025029,66 грн - основний борг за поставлений по договору поставки №0198 від 15.03.2018 товар, 410011,80 грн - 40% штрафу, 94744,0 грн - 3% річних, 205707,26 грн - інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач всупереч умовам договору та приписам чинного законодавства повністю та своєчасно не розрахувався за поставлений позивачем товар, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про стягнення основного боргу та нарахованих сум штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи, що відповідно до приписів п.2) ч.2 ст.46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач скористався своїм правом збільшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви, судом розглядаються позовні вимоги, викладені в заяві від 25.10.2021.

Також, 25.10.2021 від позивача до суду надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовження строку проведення підготовчого провадження.

Ухвалою від 25.10.2021 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 17.11.2021.

Ухвалою суду від 17.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.12.2021. Повідомлено учасників справи, що заяви та клопотання пов`язані з розглядом справи, які не були ними заявлені з поважних причин в підготовчому засіданні, можуть бути надані суду до початку розгляду справи по суті.

Відповідач у відзиві, який надійшов до суду 23.11.2021, заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, 40% штрафу та 3% річних, та просить суд відмовити у задоволенні позову в такій частині, посилаючись на наступне:

- інфляційні втрати нараховані із порушенням вимог ч.2 ст.533 та ч.2 ст.625 ЦК України, так як втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США;

- сума донарахованих позивачем 40% штрафу та 3% річних не відповідає загальним засадам добросовісності, справедливості та розумності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), в зв`язку з чим відповідач просить суд відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України зменшити розмір таких штрафних санкцій та процентів шляхом відмови в їх задоволені в повному обсязі.

У судовому засіданні 07.12.2021 судом оголошено перерву до 11.01.2022.

Позивач у відповіді на відзив, яка надійшла до суду 10.01.2022, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити посилаючись на наступне:

- заборгованість відповідач не сплачує протягом двох років ігноруючи неодноразові звернення позивача про сплату боргу в добровільному порядку;

- позивач не проводив перерахування грошових вимог відповідно до курсу долару США, оскільки відповідно до умов договору, лише позивач міг збільшити суму, однак звернувся з сумами, які були погоджені умовами договору та специфікацій до нього. Оскільки, позивачем не робилось перерахування курсу валют, то посилання відповідача щодо відсутності необхідності стягнення інфляційних збитків є безпідставними;

- зволікання відповідача зі сплатою заборгованості, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки заборгованості, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних;

- під потреби відповідача позивачем був викуплений товар який поставлений відповідачу за кредитні кошти, які були залучені позивачем через банківський кредит із сплатою 18% річних за користування коштами. Непогашення боргу відповідачем потягло за собою негативні наслідки для позивача при розрахунку з банком;

- заявлені позивачем вимоги щодо стягнення штрафу відповідають умовам укладеного договору поставки та чинного законодавства України, відтак є правомірними та обґрунтованими. Крім того, відповідачу неодноразово пропонувалось добровільно сплатити заборгованість без урахування штрафних санкцій, однак відповідач не сплатив, також на момент подачі позову до суду, сторони дійшли згоди про те, що позовна заява буде подана без нарахування штрафних санкцій з подальшим укладенням мирової угоди та відстрочення сплатити заборгованості, однак після відкриття провадження у справі, відповідач відмовився від укладання мирової угоди, що і призвело до нарахування штрафних санкцій.

Відповідач у письмових запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли до суду 11.01.2022, на спростування доводів позивача вказує наступне:

- посилання позивача на те, що він не скористувався своїм правом перерахування грошових вимог відповідно до курсу долару США та звернувся до суду з сумами які були погоджені умовами договору поставки та специфікації, з урахуванням вимог диспозитивності господарського судочинства (ст.14 ГПК України), а також вимог ч.2 ст.524, ст.ст.525, 526, ч.2 ст.533 ЦК України щодо обов`язковості умов договору та недопустимості односторонньої зміни його умов, не може змінювати порядок компенсації втрат від інфляції, який був визначений сторонами самим договором. В договорі сторони передбачили порядок відновлення втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції іншим шляхом, ніж зазначений в ч.2 cт.625 ЦК України, а саме шляхом відновлення еквіваленту іноземної валюти;

- за відсутності обігових грошових коштів, за наявності відкритого об`єднаного виконавчого провадження, накладення арешту в межах такого провадження на все майно та розрахункові рахунки підприємства, здійснити погашення заборгованості позивачу не виявлялось можливим. Kpiм того, погашення заборгованості позивачу переважно перед іншими стягувачами, які є стягувачами в тому числi заборгованості перед бюджетом, страховими фондами, трудовим колективом є неможливою в силу вимог ст.46 Закону України «Про виконавче провадження» щодо черговості задоволення вимог;

- відповідач не відмовлявся укласти мирову угоду із позивачем, проте не приховуючи від позивача обставин свого несприятливого фінансового cтaнy та наявності обмежень, які діють відносно нього, в тому числi i у виконавчому провадженні повідомляв, що виконати таку угоду на запропонованих позивачем умовах буле не в змозі;

- не дивлячись на скрутне матеріальне становище, яке існувало у відповідача вже в 2017-2018 роках, виконуючи обов`язки перед позивачем в 2018 році за договором (хоча i частково) відповідач намагався уникнути спричинення шкоди кредитору, проте здійснивши вci залежні від відповідача заходи не зміг виконати свої обов`язки в повному обсязі.

У судовому засіданні 11.01.2022 судом оголошено перерву до 31.01.2022.

У зв`язку з перебуванням головуючого у даній справі судді Мавродієвої М.В. у відпустці призначене на 31.01.2022 судове засідання не відбулося.

Ухвалою суду від 07.02.2022 справу призначено до розгляду на 01.03.2022.

01.03.2022 судове засідання не відбулось у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням на всій території України воєнного стану за Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ.

Відповідно до положень частини 7 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи, зокрема, неможливість Господарським судом Миколаївської області здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Голова Верховного Суду розпорядженням від 22.03.2022 №12/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Господарський суд Одеської області.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.07.2022 №41 з 26 липня 2022 року відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області.

За вказаних обставин, розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, воєнного стану через військова агресію Російської Федерації проти України.

Ухвалою суду від 17.08.2022 справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 12.09.2022.

Сторони явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідач у заяві від 12.09.2022 просив суд розглядати справу за відсутності його представника, а також підтримав заявлені у відзиві та письмових запереченнях доводи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, 40% штрафу та 3% річних, та просив суд відмовити у задоволенні позову в такій частині.

Господарським судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників сторін.

У судовому засіданні 12.09.2022 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

15.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Арена», як постачальником, та Державним підприємством «Племрепродуктор «Степове», як покупцем, укладено договір поставки №0198 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати (постачати) у зумовлені строки (строк) покупцеві товар (насіння сільськогосподарських культур) у кількості, асортименті і по цінах, згідно з видатковими накладними (додатками, специфікаціями), що є невід`ємними частинами цього договору, а покупець зобов`язується прийняти вказані товари і своєчасно сплатити за них певну грошову суму на умовах цього договору. Вартість даного договору складається з суми вартості партій Товарів, поставлених Постачальником протягом строку дії даного договору. Ціна товару та загальна вартість договору визначається згідно видатковими накладними (додатками, специфікаціями), які є невід`ємною частиною даного договору (п.п.1.1, 1.2 Договору).

У специфікації №1 від 15.03.2018 сторони Договору визначили, що на підставі договору №0198 від 15.03.2018 постачальник зобов`язується продати та відвантажити, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти на умовах, передбачених вищезгаданим договором товар. Загальна вартість товару за цією специфікацією складає 999673,68 грн, що еквівалентно 38434,21 USD.

У специфікації №2 від 29.08.2018 сторони Договору визначили, що на підставі договору №0198 від 15.03.2018 постачальник зобов`язується продати та відвантажити, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти на умовах, передбачених вищезгаданим договором товар. Загальна вартість товару за цією специфікацією складає 325290,72 грн, що еквівалентно 11576,18 USD.

Правовідносини, що виникли між сторонами характеризуються ознаками договору поставки. За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України).

За приписами ст.193 ГК України, ст.ст.526, 629 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до підписаних сторонами без жодних зауважень видаткових накладних №1811 від 17.04.2018, №3665 від 04.09.2018, №3679 від 05.09.2018, №3692 від 06.09.2018, №3711 від 07.09.2018, постачальник за Договором відвантажив покупцю товару на загальну суму 1324964,40 грн.

Покупець оплачує поставлені постачальником товари за цінами, зазначеними у специфікаціях та видаткових накладних, що є невід`ємними частинами цього договору. Строк оплати товару визначається у відповідній специфікації. Оплата товару, погодженого сторонами шляхом підписання відповідної специфікації на умовах післяплати здійснюється у порядку, визначеному у п.2.6 (п.п.2.1, 2.4 Договору).

У специфікації №1 від 15.03.2018 сторони Договору визначили, що оплата товару здійснюється в строк: до 26.03.2018 в сумі 199934,74 грн, що еквівалентно 7686,84 USD; та до 01.11.2018 в сумі 799738,94 грн, що еквівалентно 30747,36 USD.

У специфікації №2 від 29.08.2018 сторони Договору визначили, що оплата товару здійснюється в строк: до 04.09.2018 в сумі 65058,14 грн, що еквівалентно 2315,24 USD; та до 15.07.2019 в сумі 260232,58 грн, що еквівалентно 9260,95 USD.

В період з 11.05.2018 по 30.08.2018 відповідачем частково оплачено вартість поставленого за договором товару на загальну суму 299934,74 грн, що підтверджується банківською випискою за період з 01.01.2018 по 01.01.2020.

З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що останній, всупереч умовам договору та приписів чинного законодавства, своєчасно та в повному обсязі не сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість в загальному розмірі 1025029,66 грн.

Відповідач не спростував вимоги позивача та не надав суду відповідні докази, які свідчать про погашення ним суми основного боргу.

За такого, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 1025029,66 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення 94744,0 грн - 3% річних, суд дійшов наступних висновків.

В силу приписів ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вище судом встановлено, що в період з 11.05.2018 по 30.08.2018 відповідачем частково оплачено вартість поставленого за договором товару на загальну суму 299934,74 грн, що підтверджується банківською випискою за період з 01.01.2018 по 01.01.2020.

З вказаної банківської виписки вбачається, що погашення суми основного боргу за Договором відповідачем здійснювалось наступним чином: 11.05.2018 у сумі 30000,0 грн за платіжним дорученням №356; 27.06.2018 у сумі 69934,0 грн за платіжним дорученням №74; 04.07.2018 у сумі 100000,74 грн за платіжним дорученням №97; 30.08.2018 у сумі 100000,0 грн за платіжним дорученням №320.

Вище судом також встановлено, що у специфікації №1 від 15.03.2018 сторони Договору визначили, що оплата товару здійснюється в строк: до 26.03.2018 в сумі 199934,74 грн, що еквівалентно 7686,84 USD; та до 01.11.2018 в сумі 799738,94 грн, що еквівалентно 30747,36 USD.

У специфікації №2 від 29.08.2018 сторони Договору визначили, що оплата товару здійснюється в строк: до 04.09.2018 в сумі 65058,14 грн, що еквівалентно 2315,24 USD; та до 15.07.2019 в сумі 260232,58 грн, що еквівалентно 9260,95 USD.

Позивач вказує, що таким чином виникла заборгованість: 199934,74 грн, яка мала бути сплачена до 26.03.2018 (Специфікація №1); 799738,94 грн, яка мала бути сплачена до 01.11.2018 (Специфікація №1); 25355,98 грн, яка мала бути сплачена до 15.07.2019 (Специфікація №2).

З викладеного вбачається, що позивач здійснює зарахування сум часткових оплат боргу по Договору (30000,0 грн + 69934,0 грн + 100000,74 грн + 100000,0 грн = 299934,74 грн), як погашення суми боргу по Специфікації №2, а не в послідовному першочерговому порядку виникнення заборгованості по Специфікації №1 (виконання обов`язків, які виникли і існували за договором на момент здійснення платежів), що є невірним.

Так, з позову та з розрахунку 3% річних, вбачається що, позивач помилково не враховує погашення відповідачем заборгованості, яка має більш ранній термін виникнення з 26.03.2018 на підставі умов Специфікації №1 в розмірі 199934,74 грн і відносить кошти, які надійшли із травня по липень 2018 року в розмірі саме 199934,74 грн на виконання обов`язків за Специфікацією №2 від 29.08.2018, тобто тих обов`язків, які на момент перерахування коштів ще не існували.

Суд, погоджується з доводами відповідача, що такі дії позивача порушують вимоги ст.ст.526, 530 ЦК України.

Враховуючи таке невірне зарахування сум часткових оплат боргу по спірному Договору позивачем і нараховано 94744,0 грн - 3% річних наступним чином:

- на суму заборгованості 199934,74 грн за період з 27.03.2018 по 25.10.2021;

- на суму заборгованості 799738,94 грн за період з 02.11.2018 по 25.10.2021;

- на суму заборгованості 25355,98 грн за період з 16.07.2019 по 25.10.2021.

З огляду на те, що суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, змінивши періоди нарахування, та враховуючи необхідність застосування послідовного першочергового порядку зарахування оплат саме по Специфікації №1 (на виконання обов`язків, які виникли і існували за договором на момент здійснення платежів), суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем по спірному Договору виникала та погашалась наступним чином:

- 27.03.2018 у сумі 199934,74 грн (до 26.03.2018 перший платіж по Специфікації №1);

- 11.05.2018 у сумі 169934,74 грн (у зв`язку з частковою оплатою 30000,0 грн);

- 27.06.2018 у сумі 100000,74 грн (у зв`язку з частковою оплатою 69934,0 грн);

- 04.07.2018 - відсутня (у зв`язку з оплатою 100000,74 грн);

- 02.11.2018 у сумі 764797,08 грн (до 04.09.2018 перший платіж по Специфікації №2 у сумі 65058,14 грн + до 01.11.2018 другий платіж по специфікації №1 у сумі 799738,94 грн - 30.08.2018 часткова оплата 100000,0 грн);

- 16.07.2019 у сумі 1025029,66 грн (764797,08 грн + другий платіж по Специфікації №2 у сумі 260232,58 грн).

За такого, суд здійснивши перерахунок 3% річних за вказаними періодами прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 87640,82 грн - 3% річних.

У задоволені вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь 7103,18 грн - 3% річних, - слід відмовити.

Заявлене у відзиві клопотання відповідача в частині зменшення 3% річних судом відхиляється, оскільки нормами чинного законодавства суд не наділений правом зменшувати нараховані у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України та заявлені до стягнення позивачем 3% річних.

Щодо вимог позивача про стягнення 205707,26 грн інфляційних втрат, суд дійшов наступних висновків.

За положеннями ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання мас бути виконане у гривнях.

Разом з тим ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В пунктах 2.1, 2.2 спірного Договору сторони визначили, що покупець оплачує поставлені постачальником товари за цінами, зазначеними у специфікаціях та видаткових накладних, що є невід`ємними частинами цього договору. Сторони можуть визначити та зафіксувати в специфікації грошовий еквівалент ціни товару в іноземній валюті - доларах США або у ЄВРО. Вид та комерційний курс іноземної валюти вказується в специфікаціях до договору.

Пунктом 2.2.1 Договору сторони визначили, що комерційним курсом гривні до іноземної валюти слід вважати міжбанківський валютний курс продажу іноземної валюти до гривні, який щоденно розміщується за адресою на інтернет-сторінці (http://minfin.com.ua/currency/mb/), а у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній, визначається як курс готівкового продажу долару США або ЄВРО на початок відповідного дня у ПАТ КБ «Приватбанк» за адресою на інтернет-сторінці (https://privatbank.ua/).

У разі збільшення курсу долара США або ЄВРО по відношенню до курсу гривні (міжбанківський валютний курс) ціна товару, визначена на момент підписання відповідного додатку, специфікації, а також видаткової накладної змінюється пропорційно такого збільшення згідно умов п.2.6 (п.2.5 Договору).

Якщо у специфікації визначений еквівалент ціни товару (її частини) в доларах США або ЄВРО, то сума ціни товару (її частина), яку має сплатити покупець у гривнях України, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її частини), вираженого в доларах США або ЄВРО, що зазначений в Специфікаціях, на курс продажу долара США або ЄВРО, що склався на міжбанківському валютному ринку України на день фактичної оплати конкретної партії товару, а у разі несплати отриманого товару в строк зазначений в договорі, додатку або специфікації, на день виставлення вимоги про виконання зобов`язання або на день звернення з позовною заявою до господарського суду, на вибір постачальника (п.2.6 Договору).

Вище судом встановлено, що у специфікації №1 від 15.03.2018 сторони Договору визначили, що загальна вартість товару за цією специфікацією складає 999673,68 грн, що еквівалентно 38434,21 USD, а оплата товару здійснюється в строк: до 26.03.2018 в сумі 199934,74 грн, що еквівалентно 7686,84 USD; та до 01.11.2018 в сумі 799738,94 грн, що еквівалентно 30747,36 USD.

Також, у специфікації №2 від 29.08.2018 сторони Договору визначили, що загальна вартість товару за цією специфікацією складає 325290,72 грн, що еквівалентно 11576,18 USD, а оплата товару здійснюється в строк: до 04.09.2018 в сумі 65058,14 грн, що еквівалентно 2315,24 USD; та до 15.07.2019 в сумі 260232,58 грн, що еквівалентно 9260,95 USD.

Таким чином, в Договорі сторони передбачили порядок відновлення втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції іншим шляхом, ніж зазначений в ч.2 ст.625 ЦК України, а саме шляхом відновлення еквіваленту іноземної валюти - долару США (USD).

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 у справі №6-284цс17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 по справі №296/10217/15-ц вказує, що наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі №130/1058/16; від 23.10.2019 у справі №369/661/15-ц; від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц; від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі №905/192/18.

За такого, у задоволені вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь 205707,26 грн інфляційних втрат, - слід відмовити повністю.

До того ж, у даній справі позивачем заявлено до стягнення з відповідача 410011,80 грн - 40% штрафу на підставі п.п.7.5, 7.10 Договору, який нараховано на суму заборгованості 1025029,66 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема одним із правових наслідків виділяється сплата неустойки (п.3) ч.1 ст.611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.ч.1, 2 ст.549 ЦК України).

Сторони у Договорі погодили, що у випадку якщо покупець прострочить сплату за товар то, окрім неустойки та інших санкцій, передбачених цим договором, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 40% (сорок відсотків) від вартості несплаченого або несвоєчасно сплаченого товару (п.7.10 Договору).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (п.1) ч.2 ст.258, ч.1 ст.259 ЦК України).

Сторони за Договором дійшли взаємної згоди, що строк позовної давності за цим договором, в тому числі до вимог щодо нарахування та стягнення усіх штрафних санкцій (штраф, пеня, неустойка), згідно зі ст.259 ЦК України збільшити до 5 (п`яти) років (п.7.5 Договору).

Суд, перевіривши розрахунок штрафу вважає його арифметично вірним.

Вирішуючи клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу, суд приходить до такого.

У відзиві на позов відповідач, зокрема, просить суд зменшити розмір штрафу шляхом відмови в задоволені вимоги щодо його стягнення в повному обсязі.

В обґрунтування такого клопотання, відповідач посилається на наступне:

- Державне підприємство «Племрепродуктор «Степове» є підприємством, яке засноване на державній власності;

- відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області від 15.06.2018 №186-п прийнято рішення про приватизацію об`єкта державної власності єдиного майнового комплексу ДП «Племрепродуктор «Степове» шляхом продажу на аукціоні та розпорядженням Кабінету Міністрів України №1365-р від 24.12.2019 єдиний майновий комплекс ДП «Племрепродуктор «Степове» передано із сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства до Фонду державного майна України у зв`язку із прийняттям рішення про їх приватизацію;

- обмеження щодо використання майнових активів ДП «Племрепродуктор «Степове», встановлені ч.4 ст.12 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», дозволяли використовувати лише власні кошти та/або готову продукцію для виконання своїх обов`язків;

- за рішенням Господарського суду Миколаївської областi вiд 24.01.2018 у справі №915/1321/17 (наказ видано судом 15.02.2018) із ДП «Племрепродуктор «Степове» було стягнуто суму заборгованості в розмірі 4553482,0 грн, тобто вже станом на початок 2018 року у підприємства існувала заборгованість, яка складала суму, що дорівнювала 10% вартості активів підприємства;

- додатково, як вбачається із рішень Господарського суду Миколаївської області від 17.09.2019 у справах №915/1421/19, №915/1422/19, №915/1423/19, №915/1426/19, №915/1427/19, №915/1428/19, від 24.10.2019 у справi №915/1425/19, від 3.06.2020 у справі №915/129/20, від 25.08.2020 у справі №915/2254/19, від 15.04.2021 у справі №915/128/20, ухвали цього ж суду від 24.02.2020 у справі №915/2230/19 у ДП «Племрепродуктор» «Степове» існувала заборгованість по господарських зобов`язаннях в загальному розмірі 9666955,0 грн, які мали бути виконані підприємством в 2017 - 2018 роках (тобто до укладення спірного договору поставки);

- внаслідок неможливості виконання зобов`язань вже в 2018 році за договорами та відповідно наявності судових рішень про стягнення такої заборгованості, постановами державного виконавця Миколаївського РВ ДВС Південного МУМЮ (м.Одеса) винесеними 05.08.2020, 28.08.2020 та 07.10.2020 в межах виконавчого провадження №62706290 було накладено арешт на всі розрахункові рахунки та на все майно, що належать ДП «Племрепродуктор «Степове»;

- із бухгалтерських довідок ДП «Племрепродуктор «Степове» станом на жовтень 2020 року вбачається, що: поточна кредиторська заборгованість підприємства складала 18249300,0 грн; заборгованість по заробітній платі складає 768,41 тис.грн; заборгованість по розрахункам з бюджетом складала суму 9011,0 тис.грн;

- станом на 30.04.2021 у підприємства існувала: заборгованість по заробітній платі 2445,3 тис.грн; заборгованість по розрахункам з бюджетом складала суму 12728,647 тис.грн;

- станом на 12.09.2021 у ДП «Племрепродуктор «Степове» кредиторська заборгованість перед контрагентами складає суму 18336,31 тис.грн; заборгованості перед бюджетом по сплаті податків та зборів складає 16165111,53 грн;

- наведене, свідчить про поглиблення фінансової кризи та зростання рівня заборгованості підприємства. Вказані обставини унеможливлюють самостійне виконання будь-яких господарських зобов`язань поза межами виконавчого провадження та ставлять під загрозу невиплату заробітної плати трудовому колективу підприємства;

- часткове невиконання обов`язків за Договором викликано кризовими явищами в діяльності підприємства, які відбувалось протягом 2019-2021 років та скрутним майновим становищем.

На підтвердження вказаних обставин відповідачем до відзиву та до письмових заперечень долученні відповідні докази, які дослідженні судом та долученні до матеріалів справи.

Позивач у відповіді на відзив заперечує проти зменшення суми штрафу посилаючись на наступне:

- заборгованість відповідач не сплачує протягом двох років ігноруючи неодноразові звернення позивача про сплату боргу в добровільному порядку;

- під потреби відповідача позивачем був викуплений товар який поставлений відповідачу за кредитні кошти, які були залучені позивачем через банківський кредит із сплатою 18% річних за користування коштами. Непогашення боргу відповідачем потягло за собою негативні наслідки для позивача при розрахунку з банком;

- відповідач мав сплатити заборгованість по договору ще в 2019 році, тобто, за рік до арешту його коштів за постановами державного виконавця;

- лише посилання відповідача на скрутне фінансове становище та наявність великої кількості заборгованості жодним чином не є підставою для не застосування штрафних санкцій.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано суду відповідні докази, які дослідженні судом та долученні до матеріалів справи, зокрема, довідку АТ «Креді Агріколь Банк» від 24.01.2022 про стан заборгованості ТОВ «Агро Арена» за кредитами.

Однак, суд вказує, що з такої довідки не вбачається, що позивачем кредити отримувались саме під потреби відповідача. До того ж, позивачем не надано суду доказів того, що саме за такі кредитні кошти ним було здійснено закупівлю товару для його подальшого відвантаження саме відповідачу.

Відповідно до приписів ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.551 ЦК України).

У відповідності до ст.233 ГК України, в разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов?язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов?язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Правовий аналіз вказаних норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, яким приймається рішення.

Верховний Суд у постанові від 15.03.2019 року у справі №910/3652/18 зазначив, що вирішення питання зменшення належних до сплати штрафних санкцій перебуває в межах дискреційних повноважень господарських судів.

Суд вказує, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов?язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов?язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов?язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов?язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов?язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Судом враховано, що відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.231 ГК України, зокрема, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах - за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Дослідивши подані суду докази, проаналізувавши правові позиції сторін, врахувавши, що відповідач є підприємством державного сектору економіки (державним підприємством), врахувавши збалансованість інтересів сторін, причини та строк прострочки здійснення платежів, необхідність судового захисту майнових прав позивача, часткове погашення відповідачем суми основного боргу, відсутність доказів на підтвердження завдання збитків позивачу, а також враховуючи, що застосування штрафних санкцій спрямоване на стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов?язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача та про необхідність зменшення розміру штрафу до законодавчо визначеного ч.2 ст.231 ГК України, тобто до 7% штрафу.

Суд вважає, що нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат та 7% штрафу у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки пов`язані з порушенням відповідачем умов спірного договору. Стягнення ж з відповідача штрафу у повному обсязі, на думку суду, не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення останнім зобов`язання.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що даний випадок є винятковим і, з урахуванням інтересів позивача, існують об`єктивні підстави для зменшення розміру стягуваного штрафу до 7%.

За таких обставин, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 7% штрафу, що становить 71752,07 грн (1025029,66 грн х 7%).

Ураховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, однак без урахування зменшення судом суми штрафних санкцій.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» (57107, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове, вул.Козацька, буд.39; ідент.код 00854995) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Арена» (18008, м.Черкаси, вул.Смілянська, буд.144/1; ідент.код 40724,66 грн основного боргу, 71752,07 грн штрафу, 87640,82 грн - 3% річних та 22840,24 грн судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 14.09.2022 року.

Суддя М.В.Мавродієва