номер провадження справи 9/185/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2022 Справа № 908/3511/21

м.Запоріжжя

За позовом: Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя (69050, м. Запоріжжя, вул.Космічна, 118а; адреса для листування: 69068 м.Запоріжжя, вул. Кругова, 152) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах:

позивач: Національне агентство з питань запобігання корупції, (01103, м. Київ, бульвар Дружби Народів, буд. 28)

до відповідачів: 1. Комунального закладу Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради, (69013, м. Запоріжжя, вул. Військбуд, буд 570)

2. Фізичної особи підприємця Лапіної Анни Миколаївни, РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів у дохід держави

Суддя Боєва О.С.

при секретарі судового засідання Бичківській О.О.

За участю представників:

прокурор: Гапонова В.М.;

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Лишенко С.С.;

від відповідача-2: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя в інтересах держави в особі органу, уповноваженого представляти інтереси держави позивача: Національного агентства з питань запобігання корупції до відповідачів: 1.Комунального закладу Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради, 2.Фізичної особи підприємця Лапіної Анни Миколаївни з позовними вимогами про: визнання недійсним договору на постачання продуктів харчування № 24/30 від 12.03.2019, укладеного між відповідачами; стягнення з Фізичної особи підприємця Лапіної Анни Миколаївни отриманих на підставі договору коштів в сумі 8400,00 грн. у дохід держави; стягнення з Комунального закладу Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник ЗОР вартості поставленого на підставі договору в розмірі 8400,00 грн. у дохід держави.

Ухвалою суду від 23.12.2021 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/3511/21, присвоєний номер провадження 9/185/21, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.01.2022. Ухвалою суду від 19.01.2022 підготовче засідання відкладено на 10.02.2022. Ухвалою суду від 10.02.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2022. У зв`язку з наявністю обставин, що загрожують життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах збройної агресії проти України судове засідання, призначене на 03.03.2022 не відбулося. Ухвалою суду від 09.03.2022 враховуючи введення в Україні воєнного стану судове засідання у справі № 908/3511/21 перенесено. Ухвалою суду від 05.07.2022 судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 10.08.2022. У судовому засіданні 10.08.2022 оголошено перерву до 07.09.2022, про що постановлено ухвалу від 10.08.2022.

В судове засідання 07.09.2022 позивач та відповідач-2 не з`явились.

25.07.2022 до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі Національного агентства.

Прокурор та представник відповідача-1 проти клопотання позивача не заперечили.

07.09.2022 до господарського суду від представника відповідача-2 адвоката Бєлікова О.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із воєнними діями, відповідної до якої, посилаючись на включення Запорізької територіальної громади до переліку громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій, існування загрози життю і безпеці та враховуючи відсутність технічної можливості участі відповідача-2 та його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції просив відкласти розгляд справи № 908/3511/21 до дати припинення в Україні воєнного стану.

У судовому засіданні 07.09.2022 прокурор в усній формі заперечив проти відкладення розгляду справи. Представник відповідача-1 в судовому засіданні 07.09.2022 також в усній формі заперечив проти заяви відповідача-2 про відкладення розгляду справи, зазначивши про його необґрунтованість.

Розглянувши заяву представника відповідача-2 про відкладення розгляду справи суд відмовив у її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Неявка в судове засідання з розгляду справи по суті відповідача-2 (його представника) не є першою. В судове засідання 10.08.2022 відповідач-2 та його представник також не з`явились.

Крім того, заява відповідача-2 про відкладення розгляду справи належним чином не обґрунтована, оскільки не зазначені конкретні причини неможливості прибути в судове засідання. Доказів технічної неможливості участі відповідача-2 та його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції, як то зазначено в заяві, не надано. Більш того, клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відповідачем-2 не заявлялось.

При цьому, судом взято до уваги, що строки розгляду справи по суті завершуються 09.09.2022.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи та введення воєнного стану в Україні, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

З метою дотримання розумних строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту життя та безпеки учасників судового процесу і співробітників суду, явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась.

Кожна із сторін мала можливість подати заяву по суті (відзив, відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив) на підготовчій стадії.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутністю позивача та відповідача-2.

07.09.2022 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Предметом розгляду є позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві (надана до суду 16.12.2021) з урахуванням виправлених недоліків за наслідками залишення ухвалою суду від 09.12.2021 позовної заяви без руху, а саме позовні вимоги про:

- визнання недійсним договору на постачання продуктів харчування № 24/30 від 12.03.2019, укладеного між Комунальним закладом Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради та Фізичною особою підприємцем Лапіною Анною Миколаївною;

- стягнення з Фізичної особи підприємця Лапіної Анни Миколаївни отриманих на підставі договору від 12.03.2019 № 24/30 кошти в розмірі 8399,55 грн. у дохід держави;

- стягнення з Комунального закладу Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник ЗОР вартості поставленого на підставі договору від 12.03.2019 № 24/30 - кошти в розмірі 8399,55 грн. у дохід держави.

Позовні вимоги підтримані прокурором у повному обсязі та мотивовані тим, що всупереч приписам абз. 10, 11 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» Стрельников В.М. будучи виконуючим обов`язків начальника КЗ «ЗОЛ «Захисник» ЗОР 12.03.2019 уклав договір поставки товару № 24/30 з ФОП Лапіною А.М., яка є його донькою, чим вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів, а також достовірно знаючи про наявність суперечностей між його приватним інтересом та службовими повноваженнями, що впливає на об`єктивність та неупередженість прийняття рішень, не повідомив Запорізьку обласну раду про наявність реального конфлікту інтересів при укладенні зазначеного договору. Постановою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.08.2020 у справі № 336/3340/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією та притягнуто його до відповідальності, передбаченої ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення. З огляду на встановлення судом порушень ОСОБА_1 вимог закону при укладенні від імені КЗ «ЗОЛ «Захисник» ЗОР договору постачання від 12.03.2019 № 24/30 з ФОП Лапіною А.М., такий правочин на підставі ч. 2 ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції», ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Одночасно в результаті визнання його недійсним мають бути засновані правові наслідки, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України, ч. 1 ст. 208 ГК України. Наявність умислу на вчинення правочину, що суперечить інтересам держави та моральним засадам суспільства Комунальним закладом «ЗОЛ «Захисник» ЗОР, від імені якого договір підписано уповноваженою посадовою особою ОСОБА_1 , встановлено у постанові Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.08.2020 у справі № 336/3340/20 та не підлягає доказуванню. Відповідачу-2, що є іншою стороною правочину, достовірно було відомо, що вона є рідною донькою ОСОБА_1 та відповідно вона не могла не розуміти наявність конфлікту інтересів та того, що укладений договір суперечить вимогам антикорупційного законодавства, інтересам держави та моральним засадам суспільства. На підставі оспорюваного правочину ФОП Лапіною А.М. отримано грошові кошти в сумі 8399,55 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які підлягають стягненню в дохід держави. КЗ «ЗОЛ «Захисник» ЗОР отримано товар на суму 8399,55 грн., що підтверджується накладними, який не можливо повернути, тому стягненню в дохід держави підлягають грошові кошти в розмірі 8399,55 грн. В позовній заяві також викладено обґрунтування щодо наявності підстав та необхідності звернення прокурора до суду з позовом з метою представництва інтересів держави в особі Національного агентства з питань запобігання корупції, що є уповноваженим державою органом до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних відносинах та який не здійснює їх належним чином.

Позовні вимоги обґрунтовано ст.ст. 1, 4 Закону України «Про основи національної безпеки України» та обґрунтовано ст.ст. 1, 3, 8, 12, 28, 45, 67 Закону України «Про запобігання корупції», ст.ст. 5, 19, 34 Конвенції ООН проти корупції від 31.10.2003, яка набрала чинності для України з 01.01.2010, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України, ч. 1 ст. 208 ГК України.

Відповідач-1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, зазначивши зокрема про наступне. Оспорювати правочин у суді може одна з сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття заінтересована особа, такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін правочину до стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала в певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Як зазначено у позові, укладення оспорюваного правочину спрямоване не на що інше, як на збагачення власної родини, всупереч інтересам комунального закладу та державним інтересам. Позов заявлено на захист інтересів Національного агентства з питань запобігання корупції, але не зазначено, який саме майновий інтерес Агентства порушено за результатом оспорюваного правочину. Якщо недійсність правочину обґрунтовано шкодою інтересам комунального закладу, то логічно було б здійснення захисту його інтересів, а не стягнення коштів з цієї юридичної особи. На думку відповідача-1 вчинений правочин не впливає на престижність закладу та не суперечить моральним засадам суспільства в контексті його спрямованості на виникнення цивільних прав та обов`язків, виконання його сторонами, а відтак без нанесення шкоди державі. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.07.2020 у рамках справи № 910/4932/19 досліджувалось питання щодо виділення правочину, що порушує публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним. Вирок суду у кримінальній справі щодо відповідача-1 відсутній, оскільки відповідач-1 є юридичною особою, відсутній такий вирок і щодо посадової особи, яка підписала оспорюваний правочин. Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.08.2020 у справі № 336/3340/20 встановлює порушення вимог ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» і не є вироком у кримінальній справі. На виконання оспорюваного правочину відповідачем-1 було прийнято і оплачено продукти харчування. На час виконання правочину обставин, що були встановлені у вказаному рішенні суду, відповідачу-1 відомі не були. Відповідач-1 вважає, що вимога про повернення відповідачем-1 в дохід держави у визначеній сумі є необґрунтованою, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 228 ЦК України стягненню в дохід держави підлягає отримане за таким правочином, а саме: дріжджі. Вважає позов необґрунтованим з огляду на відсутність порушення чинного законодавства з боку відповідача-1 під час укладання правочину, під час виконання договору обома сторонами та використання отриманого за договором відповідно до призначення, відсутність вироку у кримінальній справі щодо наявності умислу укладення договору з метою власного збагачення. Також відповідач-1 зазначив що прокурором не доведено бездіяльність компетентного органу - Національного агентства з питань запобігання корупції, а відтак, підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді відсутні. За відсутності реагування позивача на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.08.2020 у справі № 336/3340/20 відсутні і підстави для вжиття заходів реагування.

Відповідач-2 відзив на позов не надав, в судові засідання з розгляду справи по суті не з`явився.

Позивач у письмовому поясненні, яке надійшло до суду 21.01.2022, та яке за своїм змістом є відповіддю на відзив відповідача-1, підтримав позовні вимоги прокурора із заявлених підстав. Зокрема, зазначив, що наявність у сторін оскаржуваного договору наміру на порушення інтересів держави і суспільства внаслідок його укладення підтверджується тим, що укладення договору поставки товарів всупереч вимогам чинного законодавства могло сприяти включенню до ціни договору необґрунтованих сум, що може свідчити про штучне збільшення ринкової вартості продуктів харчування та відповідно стягненню з бюджету надмірних коштів. Також у поясненні вказано, що листом від 22.10.2021 № 57-3294-вих21 прокурор звернувся до позивача з пропозицією вжити заходи претензійно-позовного характеру про визнання недійсним оскаржуваного договору. Листом від 08.11.20221 № 31-02/80548-21 Національне агентство проінформувало, що не готувало та не планує підготовку відповідного позову. Прокурором дотримано вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», обґрунтовано у позові необхідність захисту інтересів держави. Також позивач зазначив, що аргументи, викладені відповідачем-1 у відзиві не підтверджено доказами, а аналіз норм законодавства здійснено ним невірно. Доказів на спростування позовної заяви та підтвердження правомірності укладеного правочину не надано. Позивач просив позов прокурора задовольнити у повному обсязі, розгляд справи здійснювати без участі Національного агентства з питань запобігання корупції за наявними в матеріалах справи документами.

Прокурором також надано відповідь на відзив відповідача-1, а відповідачем-1 заперечення на відповіді на відзиви.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора та відповідача-1, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Запорізької обласної ради № 195-св від 09.10.2015 ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки начальника Комунального закладу «Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Захисник» Запорізької обласної ради з 12 жовтня 2015 року до затвердження його на посаді начальника або прийняття рішення обласної ради про призначення начальника цього закладу.

12.03.2019 між Комунальним закладом «Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Захисник» Запорізької обласної ради (Покупець, відповідач-1 у справі) в особі начальника ліцею Стрельникова Миколи Васильовича, діючого на підставі Статуту, та Фізичною особою-підприємцем Лапіною Анною Миколаївною (Постачальник, відповідач-2 у справі) укладено договір на постачання продуктів харчування № 24/30.

Відповідно до п. 1.1 цього договору встановлено, що Постачальник передає у власність Покупця: продукти харчування та сушені продукти різні код ДК 021:2015-1589 (а саме: дріжджі), Покупець сплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації (додаток № 1), що додається до договору і є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.п.2.2. 2.3, 2.4, 3.3 ціни на товар встановлюються в національній валюті. Ціна на товари визначається у специфікації. Загальна сума договору складає 8400,00 грн. без ПДВ. Всі розрахунки за договором проводяться у гривнях.

Договір набирає чинності з дня підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2019 (п. 10.1).

Матеріали справи свідчать, що за платіжними дорученнями № 261 від 27.03.2019 на суму 555,60 грн., № 959 від 23.09.2019 на суму 1111,20 грн., № 733 від 25.06.2019 на суму 555,60 грн. та № 67 від 20.01.2020 на суму 6177,15 грн. ( а.с. 43-45) КЗ «ЗОЛ «Захисник» ЗОР перераховано на рахунок ФОП Ліної А.М. загальну суму 8399,55 грн. за продукти харчування (дріжджі) на підставі договору від 12.03.2019 № 24/30.

За видатковими накладними № РН-0000006 від 12.03.2019 (555,60 грн.), № РН-0000012 від 11.06.2019 (555,60 грн.), № РН-0000021 від 11.009.2019 (1111,20 грн.), № РН-0000032 від 19.12.2019 (6177,15 грн.) (а.с. 88-91) КЗ «ЗОЛ «Захисник» ЗОР отримано товар дріжджі на загальну суму 8399,55 грн. за договором № 24/30 від 12.03.2019.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.3, 4.1, 4.5 Статуту Комунального закладу «Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Захисник» Запорізької обласної ради (нова редакція), затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 28.02.2008 №3, Ліцей є середнім загальноосвітнім навчальним закладом ІІІ ступеня з поглибленим вивченням програми допризовної підготовки юнаків; є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді (Уповноважений орган), а також за галузевою спрямованістю підвідомчим управлінню освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації. Ліцей є юридичною особою, має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, бути позивачем і відповідачем у судових інстанціях.

За змістом п.п. 11.1, 11.5, 11.5.1, 11.5.15 Статуту Управління Ліцеєм здійснює начальник. Начальник Ліцею, зокрема, без доручення діє від імені Ліцею, представляє його інтереси у відносинах з юридичними та фізичними особами, укладає договори, тощо; розпоряджається коштами та іншими цінностями відповідно до чинного законодавства та цього Статуту; несе персональну відповідальність за дотримання фінансової дисципліни згідно з чинним законодавством України.

Контроль за фінансовою, а також за окремими сторонами діяльності ліцею здійснюється управлінням освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації та відповідними органами в межах їх компетенції згідно з чинним законодавством України (п.12.3 Статуту).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2020 у справі №336/3340/20 за наслідками розгляду об`єднаної справи про адміністративні правопорушення, пов`язані за корупцією, що надійшла від Управління стратегічних розслідувань в Запорізькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконуючого обов`язки начальника Комунального закладу «Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою «Захисник» Запорізької обласної ради, на ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3400 грн. у дохід держави.

У вказаній постанові суду у справі № 336/3340/20 встановлено, що виконуючий обов`язки начальника Комунального закладу Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради Стрельников Микола Васильович згідно з п.п. а п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України Про запобігання корупції, приміткою до ст. 172-7 КУпАП є суб`єктом відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, знаходячись за місцем своєї роботи в Комунальному закладі Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради за адресою: м. Запоріжжя, вул. Військбуд, буд. 570, в період з 28.08.2018 року по 10.09.2019 року вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів, що є порушенням п.2 ч. 1 ст. 28 Закону України Про запобігання корупції.

Так зокрема, 12.03.2019 року ОСОБА_1 , діючи в умовах реального конфлікту інтересів, уклав між Комунальним закладом Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради та ФОП Лапіною Анною Миколаївною, яка є його близькою особою - донькою, договір № 24/30 поставки товару - продуктів харчування (дріжджі) на суму 8400 грн. 00 коп., а також, достовірно знаючи про наявність в його діях реального конфлікту інтересів, а саме: наявність суперечності між його приватним інтересом та службовими повноваженнями, що впливає на об`єктивність та неупередженість прийняття рішень, не повідомив Запорізьку обласну раду про наявність реального конфлікту інтересів при укладанні цього договору (протоколи №317, 318 про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією від 25.06.2020 року за ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП).

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2020 у справі №336/3340/20 набрала законної сили.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом в порядку ст. 53 ГПК України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах позивач: Національне агентство з питань запобігання корупції, за яким відкрито провадження у даній справі № 908/3511/21.

У позовній заяві прокурор зазначив, що з огляду на обставини, встановлені судом у справі № 336/3340/20 щодо порушення ОСОБА_1 вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» при укладенні від імені КЗ «ЗОЛ «Захисник» ЗОР договору від 12.03.2019 № 24/30 з ФЛП Лапіною А.М., такий правочин на підставі ч. 2 ст. 67 вказаного Закону, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Одночасно в результаті визнання його недійсним мають бути застосовані правові наслідки, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України.

При цьому прокурор зазначив, що невжиття Національним агентством з питань запобігання корупції, яке у даному випадку є суб`єктом владних повноважень, захисту інтересів держави, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, заходів щодо визнання недійсним договору, укладеного з порушення вимог Закону «Про запобігання корупції», і який суперечить інтересам держави та моральним засада суспільства, свідчить про неналежне виконання таким органом своїх повноважень, у зв`язку із чим є обґрунтовані підстави для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Відповідно до положень ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або Держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді держави у разі порушення або загрози порушення інтересів Держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

За приписами статті 53 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. В позовній заяві прокурор самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі, органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси Держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів Держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суд від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19), прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про запобігання корупції спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції це органи прокуратури, Національної поліції, Національне антикорупційне бюро України, Національне агентство з питань запобігання корупції.

В матеріалах справи міститься копія листа Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя від 22.10.2021 № 57-3294-вих21 (а.с. 163-166), відповідно до якого прокурор, у зв`язку обставинами, встановленими постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2020 у справі №336/3340/20 щодо виявлення порушень вимог закону, допущених під час укладення та виконання договорів, що призвело до незаконного витрачання бюджетних коштів, звернувся до Національного агентства з питань запобігання корупції з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді та просив надати інформацію щодо обізнаності позивача про наявність зазначеної постанови суду, щодо вжиття ним будь-яких заходів реагування за фактами встановленими судом, щодо планування звернення позивачем до суду з позовами про визнання договорів недійсними та повідомлення причин у разі не звернення до суду.

На зазначений лист Департаментом з питань дотримання законодавств про конфлікт інтересів та обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції надано відповідь за вих. № 31-02/80548-21 від 08.11.2021 (а.с. 47, 167-168), в якій зазначено про обізнаність про рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.08.2021 у справі № 336/3340/20 та про внесення ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення. Разом із тим вказано, що повноваження Національного агентства з питань запобігання корупції визначені у ст. 11 Закону України Про запобігання корупції і не передбачають представництво в суді законних інтересів держави, зокрема, у разі завдання шкоди шляхом вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією. Національне агентство з питань запобігання корупції згідно з п. 5-6 ч. 1 ст. 12 даного Закону має право звертатися до суду з позовами щодо визнання недійсними правочинів, укладених внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення. При цьому Агентство звертається до суду у разі виявлення відповідних підстав під час виконання покладених повноважень. Вказано, що Національне агентство не готувало та не планує здійснювати підготовку позову про визнання недійсними правочинів щодо яких зазначено у листі Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя.

Також в матеріалах справи міститься лист прокуратури від 02.12.2021 № 57-323-21 з повідомленням Національного агентства з питань запобігання корупції в порядку частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" про звернення до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним та стягнення коштів (а.с.49).

Відповідно до пункту 5-6 частини першої статті 12 Закону України Про запобігання корупції національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень, зокрема, має право: звертатися до суду із позовами (заявами) щодо визнання незаконними нормативно-правових актів, індивідуальних рішень, виданих (прийнятих) з порушенням встановлених цим Законом вимог та обмежень, визнання недійсними правочинів, укладених внаслідок вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для представництва прокурором в суді інтересів держави в особі позивача - Національного агентства з питань запобігання корупції в частині визнання недійсним оспорюваного договору, укладеного внаслідок вчинення пов`язаного з корупцією правопорушення.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, вислухавши пояснення прокурора та відповідача-1, оцінивши докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 с. 203 ЦК України).

Відповідно до 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 2 ст. 67 Закону України Про запобігання корупції правочин, укладений внаслідок порушення вимог цього Закону, може бути визнаним недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Відповідно до ч. 2 до ч. 2 ст. 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до Статуту, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 28.02.2008 №30, Комунальний заклад Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді (Уповноважений орган), входить до складу об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області.

Отже Комунальний заклад Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради є юридичною особою публічного права.

В ч. 3 ст. 5 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Згідно з п.п. а п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України Про запобігання корупції посадові особи юридичних осіб публічного права прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і на них поширюються окремі положення Закону України Про запобігання корупції.

Таким чином ОСОБА_1 , будучи на час укладення оспорюваного правочину виконуючим обов`язки начальника Ліцею відповідно до п.п. а п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України Про запобігання корупції являвся суб`єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України Про запобігання корупції особи зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:

1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 28 цього Закону (у редакції станом на час укладення оспорюваного договору) Національне агентство у випадку одержання від особи повідомлення про наявність у неї реального, потенційного конфлікту інтересів упродовж семи робочих днів роз`яснює такій особі порядок її дій щодо врегулювання конфлікту інтересів. У разі існування в особи сумнівів щодо наявності в неї конфлікту інтересів вона зобов`язана звернутися за роз`ясненнями до територіального органу Національного агентства. У разі, якщо особа не отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона діє відповідно до вимог, передбачених у цьому розділі Закону.

Статтею 19 Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції від 31.10.2003, яка набрала чинності для України з 01.01.2010, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція ООН проти корупції), встановлено, що кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочином умисного зловживання службовими повноваженнями або службовим становищем, тобто здійснення будь-якої дії чи утриманні від здійснення дій, що є порушенням законодавства, державною посадовою особою під час виконання своїх функцій з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи.

Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано питання щодо наслідків корупційних діянь, а саме: з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Закону України "Про запобігання корупції" за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині 1 статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Враховуючи встановлений у постанові Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2020 у справі №336/3340/20 факт порушення ОСОБА_1 вимог п. 3 ч. 1ст. 28 Закону України Про запобігання корупції щодо не вчинення дій та не прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів, в тому числі при укладенні договору на постачання продуктів харчування № 24/30 від 12.03.2019, вказаний правочин був укладений з порушенням вимог Закону України Про запобігання корупції, що є достатньою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

На підставі викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору на постачання продуктів харчування № 24/30 від 12.03.2019, укладеного між Комунальним закладом Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради та Фізичною особою підприємцем Лапіною Анною Миколаївною, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того прокурором заявлено вимоги про стягнення з Фізичної особи підприємця Лапіної А.М. отриманих на підставі договору від 12.03.2019 № 24/30 коштів в розмірі 8399,55 грн. у дохід держави та стягнення з КП Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник ЗОР вартості поставленого на підставі договору від 12.03.2019 № 24/30 - кошти в розмірі 8399,55 грн. у дохід держави на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Статтею 228 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства

Відповідно до змісту ч. 1, ч. 2 ст. 228 ЦК України до правочинів, що порушують публічний порядок, відносяться: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

В постанова Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, зокрема, зазначено, що виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Отже ознаками недійсності господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку. І метою такого правочину є мета, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20.10.2021 у справі № 910/4089/20.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

В свою чергу, приписами ч. 3 ст. 228 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

В частині 1 ст. 208 ГК України визначено, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.10.2021 у справі № 910/4089/20 вказано, що для правильного застосування наслідків недійсності правочину, який вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановлювати, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19.

Застосування наслідків недійсності правочину, який просить застосувати прокурор, виходячи з положень ч. 3 ст. 228 ЦК України, є можливим лише при наявності умислу у обох сторін.

Прокурор у позовній заяві вказав, що з огляду на те, що ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення постановою Шевченківського районного суду від 04.08.2020 у справі № 336/3340/20, то його та, відповідно, КЗ «ЗОЛ «Захисник» ЗОР умисел на вчинення правочину всупереч інтересам держави та моральним засадам суспільства не підлягає доказуванню. Щодо відповідача-2 ФОП Лапіна А.М., яка є іншою стороною правочину, прокурор зазначив, що їй достовірно було відомо, що вона є рідною донькою ОСОБА_1 , і не могла не розуміти наявність конфлікту інтересів та того, що укладений договір суперечить вимогам антикорупційного законодавства.

За змістом ч. 6 ст. 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду,лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

ФОП Лапіна А.М. не є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України Про запобігання корупції, тому твердження прокурора про те, що вона не могла не усвідомлювати того, що правочин суперечить вимогам антикорупційного законодавства та укладений з її боку з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, тобто про наявність умислу з боку іншої сторони правочину (з її боку), що не потребує доказування, суд вважає необґрунтованим.

Крім того, суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (п. 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом juranovitcuria ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Судом враховано, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Проте, з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.

В частині 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Із змісту п. 3.2 договору постачання вбачається, що розрахунки за товар здійснюються на підставі Бюджетного кодексу України за наявності відповідного бюджетного фінансування.

Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.

Згідно з ч. 1 статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Видатки та кредитування місцевих бюджетів включають бюджетні призначення, встановлені рішенням про місцевий бюджет, на конкретні цілі, пов`язані з реалізацією програм та заходів згідно із статтями 89-91 цього Кодексу. Кошти спеціального фонду місцевих бюджетів витрачаються на заходи, передбачені рішенням про місцевий бюджет відповідно до законодавства (ч.ч. 1, 2 ст. 70 БК України).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України має бути дотримано принцип ефективності та результативності при складанні та виконанні бюджетів, де усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання послуг, гарантованих державою, місцевим самоврядуванням, при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

В листі від 03.06.2021 № 263 Комунальним закладом Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради на запит прокуратури повідомлено, зокрема, що перерахунок коштів за договорами постачання продуктів було здійснено за рахунок обласного бюджету Запорізької області.

Відповідно до інформації, викладеної в листі управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м.Запоріжжя від 09.06.2021 відповідні видатки за договорами, в т.ч. за договором № 24/30 від 12.03.2019, проведені за рахунок обласного бюджету Запорізької області.

В матеріалах справи міститься лист Запорізької обласної ради у відповідь на запит Шевченківської окружної прокуратури (а.с. 38), в якому зазначено, що інформація щодо ухвалення Шевченківським районним судом м. Запоріжжя постанови від 04.08.2020 у справі № 336/3340/20 не надходила, Запорізькою обласною радою в межах наданих законом повноважень не здійснювались заходи спрямовані на визнання недійсними договорів поставки продукції.

У позові прокурор визначив позивачем Національне агентство з питань запобігання корупції як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Як встановлено судом вище, прокурор обґрунтовуючи наявність підстав для звернення до суду зазначив, що Національне агентство з питань запобігання корупції є спеціально уповноваженим органом у сфері протидії корупції до компетенції якого належить звернення до суду із позовами щодо визнання недійсними правочинів, укладених внаслідок вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, що є самостійною підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 2 ст. 67 Закону України Про запобігання корупції. Обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави щодо іншої частини позовних вимог, які стосуються правових наслідків недійсності правочину, з урахуванням відповідних повноважень органу визначеного у позовній заяві позивачем, в позовній заяві не наведено.

Зі змісту заявленого позову також не вбачається, що його подано на захист порушених матеріальних інтересів держави при недотриманні при вчиненні правочину визначеного законодавством принципу максимальної ефективності, невигідності його умов для держави, наявності понесених державою збитків внаслідок укладення правочину, в позові відсутнє обґрунтування неефективності використання коштів.

При цьому в листі Департаменту з питань дотримання законодавств про конфлікт інтересів та обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції за вих. № 31-02/80548-21 від 08.11.2021 вказано, що повноваження Національного агентства з питань запобігання корупції визначені у ст. 11 Закону України Про запобігання корупції і не передбачають представництво в суді законних інтересів держави, зокрема, у разі завдання шкоди шляхом вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.

Враховуючи усе вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині, які стосуються правових наслідків недійсності правочину, задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, позов в цілому задовольняється судом частково.

За подання позовної заяви, прокуратурою було сплачено загальну суму 6810,00 грн. (2270х3) судового збору за позовну вимоги немайнового характеру та дві позовні вимоги майнового характеру.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: в частині задоволених позовних вимог покладаються на кожного з відповідачів порівну у розмірі 1135,00 грн. (2270 грн. : 2). В іншій частині судовий збір покладається на прокурора.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір на постачання продуктів харчування № 24/30 від 12.03.2019, укладеного між Комунальним закладом Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради та Фізичною особою підприємцем Лапіною Анною Миколаївною.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Комунального закладу Запорізький обласний ліцей-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою Захисник Запорізької обласної ради, (69013, м. Запоріжжя, вул. Військбуд, буд 570) на користь Запорізької обласної прокуратури () в особі Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя (69050, м. Запоріжжя, вул.Космічна, 118а) суму 1135, 00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Фізичної особи підприємця Лапіної Анни Миколаївни, РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь Запорізької обласної прокуратури () в особі Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя (69050, м. Запоріжжя, вул.Космічна, 118а) суму 1135, 00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 19.09.2022.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С.Боєва