ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2022 р. Справа№ 910/1013/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 13.09.2022 у справі №910/1013/22 (в матеріалах справи).

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 про повернення без розгляду зустрічної позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до Приватного підприємства «Транс Логістик» про визнання договору частково недійсним

та на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022

у справі №910/1013/22 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Приватного підприємства «Транс Логістик»

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, ціна позову 40 619,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 11 579,40 грн., 3 % річних в сумі 5 618,83 грн. та інфляційних втрат в сумі 23 421,71 грн., які нараховані на суму несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання по виплаті страхового відшкодування в сумі 173 950,38 грн. за договором добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 за збитки, завдані пошкодженням транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право на стягнення якого (страхового відшкодування) встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 у справі № 910/1013/22 зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до Приватного підприємства «Транс Логістик» про визнання договору частково недійсним з доданими до неї документами повернуто заявнику.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- зустрічний позов про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , взаємно не пов`язаний з первісним позовом про стягнення неустойки та сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання за неналежне виконання цього договору;

- судом вже вирішений спір про виконання зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» по страхуванню транспортного засобу MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 та рішенням господарського суду м. Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, яке набрало законної сили, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» 173 950,38 грн. страхового відшкодування та 2 609,26 грн. витрат по сплаті судового збору, а відтак, заявлені у даній справі вимоги фактично є додатковими до тих, що розглянуті у справі № 910/4083/21.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 позов задоволений, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 23 421,71 грн. збитків внаслідок інфляції за період прострочення, 5 618,83 грн. 3% річних з простроченої суми, 11 579,40 грн. пені та 2 481,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

Розглядаючи спір сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що обов`язок щодо виплати спірного страхового відшкодування встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021, проте, так як вказане рішення відповідачем було виконано 19.01.2022, тобто з простроченням встановленого договором добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 строку, позивач, відповідно до вимог ст.ст. 624, 625 ЦК України, має право на стягнення з відповідача збитків внаслідок інфляції та 3 % річних, а відповідно до положень п. 18.1 спірного договору, - право на стягнення пені.

Не погоджуючись з вказаними ухвалою та рішенням суду першої інстанції, скаржник звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 по справі №910/1013/22, прийняти зустрічний позов для одночасного розгляду з первісним позовом, в задоволенні первісного позову відмовити повністю, визнати недійсним договір добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У апеляційній скарзі апелянт послався на те, що оскаржувані рішення та ухвала суду першої інстанції винесені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на те, що:

- враховуючи те, що позивач не виконав визначені розділом 13 частини ІІ договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 обов`язки, а саме не надав відповідачу довідки компетентних органів та судового рішення, пов`язаних з спірною ДТП, у відповідача обов`язку щодо прийняття рішення про виплату (складення страхового акту) до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, тобто до 15.12.2021, не виникло та, відповідно, до вказаної дати не розпочав перебіг встановленого спірним договором строку для виплати страхового відшкодування (14 днів від дати прийняття рішення про виплату страхового відшкодування - примітка суду). Вказане свідчить про те, що у періоди, за які позивач нараховує пеню, 3 % річних та інфляційні втрати (з січня по грудень 2021 року включно - примітка суду), прострочення відповідача не існувало, що виключає можливість стягнення з нього пені, 3 % річних та інфляційних втрат за спірні періоди;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зустрічний позов не пов`язаний з первісним.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022, справу №910/1013/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 матеріали справи №910/1013/22 витребувано у Господарського суду міста Києва та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/1013/22.

20.06.2022 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/1013/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22, апелянту поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.09.2022 на 10:15 год.

23.08.2022 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що:

- так як у зустрічному позові апелянт зазначив про те, що просить вважати його відзивом на первісний позов, апелянтом фактично не було подано відзиву на позовну заяву та, відповідно, не надано доказів на підтвердження свої заперечень проти первісного позову, тобто не дотримано чітко встановлено процесуальним законодавством порядку подання доказів;

- доводи відповідача, що зазначені в зустрічному позові, щодо неправомірних дій позивача, а саме ненадання ним спірного транспортного засобу для огляду при укладені договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 не заслуговують на увагу адже фактично апелянт подавши зустрічний позов повторно намагається переглянути висновки судів,

просить відмовити скаржнику в задоволенні апеляційної скарги, а оспорювані рішення та ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

До відзиву на апеляційну скаргу апелянтом додані копії рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4082/21, постанови Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 у справі № 910/4083/21 та постанови Верхового Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.11.2021 у справі № 910/4224/21.

Щодо вказаних судових рішень колегія суддів зазначає про те, що інформація щодо судових рішень є загальновідомою, їх тексти містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак, такі документи не можна вважати додатковими доказами по справі.

Позивач представників в судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

У судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матерів справи слідує, що 16.07.2019 відповідач як страховик та позивач як страхувальник уклали договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 (далі Договір) предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним у Частині І договору наземним транспортним засобом та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням (п. 3.1 Договору).

Застрахованими є транспортні засоби, зазначені у Додатку №1 до Договору (п. 5 Частини І Договору), до яких, серед іншого, віднесено транспортний засіб MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

23.09.2020 о 07-50 год. на 56 км+35м автодороги М-02 Кіпті-Глухів-Бачівськ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу Автомобіля з причепом Kogel реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія позивача ОСОБА_1 та автомобіля Renault д.н. НОМЕР_3 з причепом Fliegz реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Внаслідок ДТП було пошкоджено Автомобіль з огляду на що 25.09.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою-повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку, у задоволенні якої відповідач відмовив листом № 1957 від 22.12.2020.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просив стягнути з останнього страхове відшкодування в сумі 173 950,38 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 позовні вимоги задоволено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 173 950,38 грн. страхового відшкодування та 2 609,26 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21 відповідачем було виконано 19.01.2022, що підтверджується належним чином засвідченою копією платіжного доручення № 4271 від 19.01.2022.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути з відповідача пеню в сумі 11 579,40 грн., 3 % річних в сумі 5 618,83 грн. та інфляційні втрати в сумі 23 421,71 грн., які нараховані на суму несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання по виплаті страхового відшкодування в сумі 173 950,38 грн. за період з січня 2021 по грудень 2021 року включно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

У квітні 2022 року відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва з зустрічною позовною заявою у якій просив визнати недійсним Договір в частині страхування Автомобіля.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 у справі № 910/1013/22 зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до Приватного підприємства «Транс Логістик» про визнання договору частково недійсним з доданими до неї документами повернуто заявнику, з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 180 ГПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164 172, 173 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною четвертою цієї статті, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Слід зазначити, що взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому:

- обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору. Взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах;

- вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись;

- задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову. Подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. У таких випадках задоволення зустрічного позову тягне за собою відмову у первісному позові повністю або частково. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2019 у справі № 922/1469/18.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 180 ГПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду. Взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом (близька за змістом правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі № 910/2987/18 (провадження №12-24гс19).

Згідно правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 17.05.2021 у справі №910/18778/20, від 22.04.2019 у справі №914/2236/18 конструкція ч. 2 ст. 180 ГПК України вказує на її імперативність, тобто суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №908/1688/20 вказано, що зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін.

Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову.

Отже, взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів та доцільність їх спільного розгляду може виявлятись у такому:

- повністю чи частково співпадають підстави обох позовів (фактичні обставини); при цьому правові підстави цих позовів можуть бути різними;

- для підтвердження підстав позову сторонами (позивачем за первісним позовом і відповідачем за зустрічним) надані переважно або частково одні ті самі докази;

- вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись (при цьому предмети та підстави таких позовів можуть бути не пов`язаними, доцільність розгляду в одному провадженні спрямована на процесуальну економію, уникнення процедури примусового виконання одночасно двох судових рішень);

- задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову;

- спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору/спорів між сторонами.

З матеріалів справи слідує, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору, а первісний та зустрічний позови безпосередньо пов`язані з цим договором та стосуються питань виконання, тлумачення та дійсності його умов. В свою чергу задоволення зустрічного позову буде підставою для відмови у задоволенні первісного позову, так як у випадку задоволення зустрічного позову правова підстава для стягнення заявлених позивачем до стягнення сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат буде відсутня.

Таким чином, обидва позови взаємопов`язані, тобто вони виникають з одних правовідносин, які виникли між сторонами.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що, так як судом вже вирішений спір про виконання зобов`язання відповідача по страхуванню Автомобіля на підставі Договору та рішенням господарського суду м. Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача 173 950,38 грн. страхового відшкодування, заявлені у даній справі вимоги фактично є додатковими до тих, що розглянуті у справі № 910/4083/21 та зауважує на тому, що предметом первісного позову є позовні вимоги про виконання зобов`язань які виникли саме на підставі Договору, в свою чергу положення чинного процесуального законодавства не встановлюють обмежень у часі для подання позову про визнання договору недійсним та не ставлять таку можливість у залежність від наявності або відсутності судового рішення яким підтверджено неналежне виконання боржником відповідного зобов`язання.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, про те, що зустрічна позовна заява не пов`язана з розглядом первісного позову, здійснений судом першої інстанції з порушенням вимог ч. 2 ст. 180 ГПК України та без врахування вказаних вище правових позицій Верховного Суду щодо взаємопов`язаності зустрічного та первісного позовів та доцільності їх спільного розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореної ухвали судом першої інстанції мале місце неправильне застосування норм процесуального права, а відтак, ухвала Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 у справі № 910/1013/21 підлягає скасуванню, а справа № 910/1013/21 - передачі до Господарського суду міста Києва на стадію вирішення питання щодо питання про можливість прийняття до розгляду зустрічної позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» та об`єднання її в одне провадження з первісним позовом.

Колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що у апеляційній скарзі він просить суд апеляційної інстанції прийняти зустрічний позов для одночасного розгляду з первісним позовом та розглянути його по суті, проте повноважень вчинення таких дій суду апеляційної інстанції не надано.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в частині оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 у справі № 910/1013/21 задовольняється частково.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат в частині оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 у справі № 910/1013/21 судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України).

Щодо розгляду спору сторін по суті колегія суддів зазначає про таке.

Як встановлено вище, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що за наслідками спірної ДТП відповідач мав обов`язок виплатити позивачу страхове відшкодування в сумі 173 950,38 грн.

Вказане встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021.

Так, судами при розгляді справи № 910/4083/21 встановлено, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у виплати страхового відшкодування в сумі 173 950,38 грн.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі № 910/4083/21 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 910/1013/22, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді справи № 910/4083/21 зокрема щодо відсутності у відповідача підстав для відмови у виплати страхового відшкодування в сумі 173 950,38 грн., є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що доводи його апеляційної скарги в частині того, що позивач не виконав визначені розділом 13 частини ІІ Договору обов`язки, а саме не надав відповідачу довідки компетентних органів та судового рішення, пов`язаних з спірною ДТП, з огляду на що у відповідача обов`язку щодо прийняття рішення про виплату (складення страхового акту) до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, тобто до 15.12.2021, не виникло, колегією суддів розглянуті бути не можуть, так як наявність вказаного обов`язку встановлена остаточним судовим рішенням у справі № 910/4083/21, права на перегляд якого суд при розгляді цієї справи не має. Перегляд судового рішення у справі № 910/4083/21 також буде суперечити принципу юридичної визначеності..

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що всі наявні у нього заперечення проти наявності обов`язку виплатити позивачу страхове відшкодування за наслідками спірної ДТТП ним мали бути наведені, а судами досліджені саме під чає розгляду справи про стягнення з нього вказаного страхового відшкодування.

За обставин, що склалися, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань з виплати позивачу страхового відшкодування в сумі в сумі 173 950,38 грн. встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі № 910/4083/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи № 910/1013/22, а встановлені ними обставини повторного доведення не потребують.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» (далі Закон) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, у тому числі, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (ст. 6 Закону).

Статтею 20 Закону та ст. 988 ЦК України до обов`язків страховика, серед інших, віднесений обов`язок при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Щодо обставин, пов`язаних із визначенням строку у якій відповідач мав виконати зобов`язання з виплати страхового відшкодування, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до умов п. 11.4.9 Договору відповідач зобов`язаний прийняти рішення про виплату (скласти страховий акт) страхового відшкодування, або прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в термін не пізніше 5-ти робочих днів від дати отримання страховиком всіх необхідних документів, зазначених в розділі 13 частини ІІ цього договору, що підтверджують факт настання страхового випадку та розмір збитків.

Згідно з п. 11.4.11 Договору відповідач зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодував (страхової виплати) протягом 14 робочих днів від дати прийняття рішення про виплачу страхового відшкодування (страхової виплати).

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується, що з відповідною заявою про виплату спірного страхового відшкодування позивач до відповідача звернувся 25.09.2020, за наслідками розгляду якої відповідачем 22.12.2020 прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, а те, що відповідач не мав права відмовляти у виплаті страхового відшкодування встановлено судовими рішеннями у справі № 910/4083/21, колегія суддів погоджується з тим, що у визначені позивачем у позові періоди (з 23.12.2020 по 31.12.2021 - примітка суду) прострочення відповідача було наявне.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування.

Відповідно до умов п. 18.1 Договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором сторони несуть майнову відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу (крім страхового платежу) за кожний день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт прострочення відповідачем зобов`язань з виплати страхового відшкодування в сумі 173 950,38 грн. яке було наявне у період з 23.12.2020 по 31.12.2021, позивач відповідно до умов Договору має право нарахувати пеню, а відповідно до положень ЦК України - 3% річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення пені в сумі 11 579,40 грн., 3 % річних в сумі 5 618,83 грн. та інфляційних втрат в сумі 23 421,71 грн. за заявлені позивачем до стягнення період.

Щодо процесуальної ситуації, яка склалась з огляду на скасування судом апеляційної інстанції ухвали про повернення зустрічної позовної заяви, колегія суддів зазначає про наступне.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

В свою чергу за змістом положень ч. 3 ст. 277 ЦК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, за змістом положень чинного ГПК України не всі порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду, а лише ті, які призвели до неправильного вирішення справи або ті, які визначені ч. 3 ст. 277 ЦК України.

Як встановлено вище, при розгляді апеляційної скарги колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права (повернення зустрічного позову - примітка суду), проте вказане порушення не віднесено до порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, а також вказані порушення фактично не вплинули на вірне вирішення судом першої інстанції спору сторін по суті, адже сам лише факт скасування ухвали про повернення зустрічного позову не свідчить ані про те, що такий позов буде судом першої інстанції прийнятий, ані про те, що він буде задоволений. В свою чергу у ситуації, що склалась тільки задоволенні зустрічного позову може призвести до зміни рішення, проте на даний час стверджувати про вказане у суду апеляційної інстанції підстави відсутні.

Отже, з обставин, що склалися, підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 відсутні.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зауважити сторонами на тому, що у випадку визнання Договору недійсним (повністю або в частині, яка стосується страхування Автомобіля), сторони не будуть позбавлені права звернутися до суду з заявою про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 за нововиявленими обставинами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги в частині, яка стосується оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 покладаються на апелянта.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 у справі №910/1013/22 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 у справі №910/1013/22 скасувати.

3. Матеріали справи №910/1013/22 передати до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про можливість прийняття зустрічної позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» та об`єднання її в одне провадження з первісним позовом.

4. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 залишити без задоволення.

5. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 залишити без змін

6. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22.

7. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22 покласти на апелянта.

8. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/158/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.09.2022.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала