ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2022 р. Справа№ 910/13803/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Козир Т.П.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 20.07.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 (повний текст рішення складено 20.12.2021)

у справі №910/13803/21 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача 1) Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2) Київська міська рада

про стягнення 878 672 грн

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» про стягнення 878672 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна відповідно до пункту 3.3 рішення Київської міської ради ІІІ сесії VI скликання від 02.04.2009 № 159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району».

Позовні вимоги мотивовані тим, що у відповідача наявний обов`язок сплатити позивачу спірну суму коштів, оскільки рішенням Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 відповідачу надано дозвіл після виконання пункту 3 цього рішення, а саме після компенсації залишкової вартості майна на користь позивача, здійснити демонтаж майна за власний рахунок.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач в обґрунтування заперечень на позов вказував про те, що він виступає інвестором по інвестиційному договору про будівництво торговельного центру на перетині Оболонського проспекту та вулиці Героїв Дніпра від 19.12.2003 № 049-13/і/11 та вже реалізував відповідний проект. При цьому, відповідачем сплачені платежі в якості компенсації витрат, пов`язаних з підготовкою та проведенням інвестиційного конкурсу, кошти на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, пайовий внесок на пайову участь у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста. У той же час, до складу об`єкта інвестування входили місця загального користування. Разом із цим, у ході будівництва загальна кількість підпірних стінок та майданчика з ФЕМ не змінена, демонтаж не проводився. Також, відповідач з посиланням на приписи ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі № 910/13803/21 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на користь Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва компенсацію залишкової вартості майна в розмірі 878672 грн., а також 13180,08 грн. витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до додатку до рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 до складу майна входять, зокрема, підпірні стінки, конструкція із з/б плит, довжиною 110 п.м., висотою 5м, залишковою балансовою вартістю 333869 грн.; майданчик з фігурних елементів мощення, площею 5395,4 кв.м., залишковою балансовою вартістю 544803 грн. Отже, загальна залишкова вартість вказаного майна складає 878672 грн. А оскільки після звернення позивача з вимогами від 08.04.2021 та 11.08.2021 до відповідача останній компенсацію залишкової вартості майна не сплатив, суд першої інстанції визнав обґрунтованими та правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача 878672 грн. залишкової вартості майна, строк оплати якої настав в силу приписів ст. 530 Цивільного кодексу України.

Також, суд першої інстанції стосовно застосування заявленого відповідачем строку позовної давності вказав, що строк виконання зазначеного вище рішення в частині виплати відповідачем компенсації на користь позивача не встановлений, у зв`язку з чим обчислюється від дня пред`явлення вимоги згідно з частиною 2 статті 530 ЦК України. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що строк позовної давності позивачем за вимогою про сплату компенсації залишкової вартості майна не сплив, у зв`язку з чим підстави для застосування позовної давності відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на рішення узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» 01.02.2022 звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13803/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалені при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник наголошував на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення:

- суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що спірні правовідносини виникли на підставі рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 та не мають взаємозв`язку із інвестиційним договором про будівництво торговельного центру на перетині Оболонського проспекту та вулиці Героїв Дніпра №049-13/і/11 від 19.12.2003;

- судом першої інстанції не встановлено обставини чи дійсно перебуває на балансі позивача майно, дозвіл на демонтаж якого надавався;

- рішення суду першої інстанції помилково обґрунтовано посиланням на норми рішення Київської міської ради від 19 липня 2005 року №816/3391 «Про затвердження Порядку списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва», яке втратило чинність згідно з рішенням Київської міської ради від 27 вересня 2018 року №21536/5600;

- суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що обставини щодо не проведення відповідачем у ході будівництва демонтажу майна не впливають на наявність у нього обов`язку зі сплати його залишкової вартості;

- судом першої інстанції неправильно визначено початок перебігу позовної давності.

Короткий зміст заперечень проти доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

21.06.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач вказував на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, а також відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на те, що відповідач виступає інвестором по інвестиційному договору про будівництво торговельного центру на перетині Оболонського проспекту та вулиці Героїв Дніпра від 19.12.2003 № 049-13/і/11 та вже реалізував відповідний проект. При цьому, відповідачем сплачені платежі в якості компенсації витрат, пов`язаних з підготовкою та проведенням інвестиційного конкурсу, кошти на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, пайовий внесок на пайову участь у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста. У той же час, до складу об`єкта інвестування входили місця загального користування. Разом із цим, у ході будівництва загальна кількість підпірних стінок та майданчика з ФЕМ не змінена, демонтаж не проводився. Також, відповідач з посиланням на приписи ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, вказував на обґрунтованість висновків суду першої інстанції стосовно того, що строк позовної давності до вимог позивача не сплив.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/13803/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Козир Т.П., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/13803/21, відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі № 910/13803/21.

21.02.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва надійшло клопотання у якому позивач повідомляє суд про виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 та додаткового рішення суду від 22.12.2021 у справі №910/18803/21, що підтверджується постановами про закінчення виконавчого провадження від 16.02.2022 (ВП №68628591, ВП №68628683), виданих приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О., доданих до клопотання.

23.02.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва надійшло клопотання/заява у якому позивач просить відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» у поновлені строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідачем було пропущено строки на апеляційне оскарження у даній справі, а також не зазначено обґрунтувань підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 р. № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хв. 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, тобто до 23 серпня 2022 року.

Відповідно до п. 1 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» встановлено тимчасово до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України зупинено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

Відповідно до п. 2 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2022 «Про внесення змін до наказу від 03.03.2022 № 10 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» визнано таким, що втратили чинність, зокрема, пункт 1 наказу Голови суду від 03.03.2022 №10 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану».

20.04.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/13803/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13803/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13803/21, розгляд справи призначено на 20.07.2022, зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13803/21 до закінчення його перегляду у апеляційному порядку.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судовому засіданні 20.07.2022 представник скаржника (відповідача) надав пояснення по суті справи, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 20.07.2022 заперечував проти вимог, викладених у апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на правомірність висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Представник Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судовому засіданні 20.07.2022 надав пояснення по суті поданої апеляційної скарги та спору, в яких заперечував проти доводів апеляційної скарги, наголошуючи на правомірності висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Київська міська рада в судове засідання 20.07.2022 представників не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки третя особа про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представника Київської міської ради.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення позивача про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи - відсутні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи, 02.04.2009 Київською міською радою прийнято рішення № 159/1215 «Про надання дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району» (далі - рішення), відповідно до якого вирішено надати дозвіл ТОВ «Єлікон-Лтд» після виконання пункту 3 цього рішення за власний рахунок демонтувати майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району», згідно з додатком до цього рішення.

За змістом пункту 3.3 рішення, ТОВ «Єлікон-Лтд» необхідно компенсувати залишкову вартість майна, зазначеного в пункті 1 цього рішення Комунальному підприємству «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району».

Відповідно до пункту 4 рішення, Комунальному підприємству «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району» необхідно списати з балансу майно, зазначене в пункті 1 цього рішення, після виконання товариством пункту 3 цього рішення.

У переліку майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району», дозвіл на демонтаж якого надається ТОВ «Єлікон-Лтд» (додаток до рішення Київради від 02.04.2009 № 159/1215), зазначено наступне майно:

- громадська вбиральня, площею 111 кв.м., залишковою балансовою вартістю 252759 грн.;

- підпірні стінки, конструкція із з/б плит, довжиною 110 п.м., висотою 5м, залишковою балансовою вартістю 333869 грн.;

- майданчик з фігурних елементів мощення, площею 5395,4 кв.м., залишковою балансовою вартістю 544803 грн.

08.04.2021 позивач звернувся до відповідача з листом № 053/272-418 щодо компенсації вартості майна згідно з рішенням Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215, а саме: підпірних стінок, конструкції із з/б плит, а також майданчика з фігурних елементів. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість майна, компенсація вказаного майна визначена в сумі 1054406,40 грн.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом від 16.07.2021 № 78 повідомив, що останнім реалізовано проект «Будівництво торгово-розважального комплексу з підземними торговими та технічними приміщеннями на перетині Оболонського проспекту та вул. Героїв Дніпра в Оболонському районі м. Києва». У ході будівництва загальна кількість (площа, протяжність, висота) підпірних стінок та майданчика з ФЕМ не змінена, а саме: підпірні стінки не демонтовані, їх протяжність - 110 п.м. та висота - 5м, не змінилися, що зафіксовано представниками КП «ШЕУ Оболонського району м. Києва» по завершенню будівництва під час візуального огляду з проведенням фотофіксації; майданчики з ФЕМ та асфальтованого покриття на кожному з 4 виходів з підземних переходів на матеріали значно вищої вартості (граніту та керамічну плитку), а власне загальна площа покриття майданчиків не змінилась. Зважаючи на те, що демонтаж майна не проводився, відповідач зауважив на безпідставності вимоги щодо компенсації вартості майна.

Надалі, 11.08.2021 позивач направив відповідачу вимогу щодо перерахування коштів у розмірі 878672 грн. на виконання рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215.

З огляду на те, що відповідач компенсацію залишкової вартості майна не сплатив, позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції, в якому просив стягнути 878672 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна відповідно до пункту 3.3 рішення Київської міської ради ІІІ сесії VI скликання від 02.04.2009 № 159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району».

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Приписами статті 327 Цивільного кодексу України унормовано, що в комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній станом на день прийняття рішення № 159/1215) органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

В свою чергу, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував до спірних правовідносин пункти 1, 2.3, 5, 17.2 Порядку списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва, який є додатком до рішення Київради від 19.07.2005 № 816/3391, який останній розроблений з метою забезпечення збереження майна комунальної власності, встановлення єдиної процедури списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та є обов`язковим до виконання зазначеними підприємствами, установами, організаціями, а також іншими суб`єктами, які обліковують на балансах майно, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний Порядок був чинний на момент прийняття рішення Київської міської ради ІІІ сесії VI скликання від 02.04.2009 № 159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району», а на момент звернення позивача з відповідним листом від 08.04.2021 № 053/272-418 щодо компенсації вартості майна згідно з рішенням Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 вже був чинний Порядок списання об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, затверджений рішенням Київської міської ради 27.09.2018 N 1536/5600.

Дійсно, відповідно до пункту 1 Порядку списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва, який є додатком до рішення Київради від 19.07.2005 № 816/3391, останній розроблений з метою забезпечення збереження майна комунальної власності, встановлення єдиної процедури списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та є обов`язковим до виконання зазначеними підприємствами, установами, організаціями, а також іншими суб`єктами, які обліковують на балансах майно, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва (далі - підприємства).

Згідно з пунктом 2.3 Порядку списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва, який є додатком до рішення Київради від 19.07.2005 № 816/3391, списання з балансу - це виключення з бухгалтерського обліку та фінансової звітності основних засобів внаслідок втрати підприємством контролю за такими основними засобами та з інших підстав.

Пунктом 5 Порядку списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва, який є додатком до рішення Київради від 19.07.2005 № 816/3391 встановлено, що списання з балансу основних засобів здійснюється шляхом їх продажу; безоплатної передачі; ліквідації.

За змістом пункту 17.2 Порядку списання основних засобів з балансів підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Києва, який є додатком до рішення Київради від 19.07.2005 № 816/3391, розбирання та демонтаж матеріальних цінностей, які втратили своє виробниче призначення або стали непридатними, проводяться тільки після затвердження у встановленому порядку акта про їх списання і отримання дозволу (погодження) на їх списання (у випадках, коли їх надання є необхідним згідно з цим Порядком).

Крім того, пунктом 10 Порядку списання об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, затверджений рішенням Київської міської ради 27.09.2018 N 1536/5600, підставою для списання суб`єктом господарювання майна, також є прийняте в межах повноважень в установленому порядку рішення Київської міської ради або розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про реконструкцію, демонтаж, знесення будівель (приміщень, споруд), а також передачу основних засобів у державну власність або власність інших осіб.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 відповідачу надано дозвіл після виконання пункту 3 цього рішення, а саме: після компенсації залишкової вартості майна на користь позивача, здійснити демонтаж майна за власний рахунок.

Відповідно до додатку до рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 до складу майна входять, зокрема, підпірні стінки, конструкція із з/б плит, довжиною 110 п.м., висотою 5м, залишковою балансовою вартістю 333869 грн.; майданчик з фігурних елементів мощення, площею 5395,4 кв.м., залишковою балансовою вартістю 544803 грн.

Отже, суд першої інстанції, посилаючись на відомості вищенаведеного додатку, встановив, що загальна залишкова вартість вказаного майна складає 878672,00 грн.

Щодо вказаного висновку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає його необґрунтованим та недоведеним належними засобами доказування, і висновок суду першої інстанції у цій частині зроблено з неправильним застосуванням норм процесуального права, а саме ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у Переліку визначена залишкова балансова вартість майна, проте, у ньому не міститься будь-яких відомостей про те, чим саме підтверджується облік на балансі підприємства відповідного майна, яким чином визначена вказана вартість, з яких саме критеріїв встановлено її розмір, і чим саме підтверджується документально вказана балансова вартість. Крім того, матеріали справи не містять, а позивачем також не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження того, що спірна сума, саме як сума відшкодування, була погоджена з відповідачем, та/або що відповідач в установленому порядку прийняв/погодився/висловив згоду на вказаний розмір відшкодування вартості відповідного майна.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України не подано ні станом на момент розгляду справи судом першої інстанції, ні станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження того, що залишкова балансова вартість вказаного майна становить саме заявлену позивачем до стягнення суму у розмірі 878672 грн. станом на момент звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом, адже відповідна залишкова вартість визначена була станом на 2009 рік, а з відповідним позовом позивач звернувся у серпні 2021 року.

Наведене в сукупності дає підстави для висновку, що ні матеріалами справи, ні наявними у справі доказами як окремо, так і в сукупності не підтверджується виникнення у відповідача на належній правовій підставі, обумовленій ст. 11 Цивільного кодексу України, грошового зобов`язання перед позивачем в заявленій сумі стягнення 878672,00 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна, як не підтверджується і обставина прострочення виконання відповідачем такого обов`язку з огляду на те, що рішенням не встановлено чіткого строку оплати 878672,00 грн.

При цьому, посилання суду першої інстанції на те, що оскільки після звернення позивача з вимогами від 08.04.2021 та 11.08.2021 до відповідача останній компенсацію залишкової вартості майна не сплатив, а тому в силу ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України строк виконання відповідного грошового зобов`язання настав - визнаються судом апеляційної інстанції помилковими з огляду на те, що першочерговим, у даному випадку, є встановлення і підтвердження належними засобами доказування наявність у відповідача перед позивачем відповідного грошового зобов`язання, зокрема у заявленому до стягнення розмірі. Проте, як встанвлено судом апеляційної інстанції ні матеріалами справи, ні наявними у справі доказами як окремо, так і в сукупності не підтверджується виникнення у відповідача на належній правовій підставі, обумовленій ст. 11 Цивільного кодексу України, грошового зобов`язання перед позивачем в заявленій сумі стягнення 878672,00 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна, як не підтверджується і обставина прострочення виконання відповідачем такого обов`язку, що виключає застосування у спірних правовідносинах в контексті існуючого спору ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні відхилив посилання відповідача на укладення ним інвестиційного договору про будівництво торговельного центру на перетині Оболонського проспекту та вулиці Героїв Дніпра від 19.12.2003 № 049-13/і/11 та договору пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, за якими відповідачем сплачувалися відповідні внески, вказавши, що правовідносини за вказаними правочинами не відносяться до спірних, оскільки останні виникли саме на підставі рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215, що не містить посилань на взаємозв`язок із інвестиційним договором.

Проте, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи, з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

У рішенні Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон ЛТД» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району» вказані підстави його прийняття, а саме: воно приймалося з урахуванням рішення Київради від 19.07.2005 №823/3398 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон ЛТД» земельних ділянок для будівництва торгово-розважального комплексу на перетині просп. Оболонського та вул. Героїв Дніпра в Оболонському районі м. Києва».

Реалізація проекту ТОВ «Єлікон ЛТД» з будівництва торгово-розважального комплексу на перетині Оболонського проспекту та вул. Героїв Дніпра в Оболонському районі м. Києва є наслідком інвестиційного процесу в результаті перемоги в інвестиційному конкурсі про будівництво торговельного центру на перетині Оболонського проспекту та вулиці Героїв Дніпра. ТОВ «Єлікон ЛТД» визнано переможцем конкурсу із залучення інвестора для будівництва торговельного центру на перетині Оболонського проспекту та вул. Героїв Дніпра в Оболонському районі м. Києва згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №2384 від 19.12.2003, на виконання якого укладено інвестиційний договір №049-13/і/11 від 19.12.2003 про будівництво торговельного центру на перетині Оболонського проспекту та вулиці Героїв Дніпра.

В свою чергу, доводи відповідача про те, що з метою виконання інвестиційного договору приймалося рішення Київради від 19.07.2005 №823/3398 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон ЛТД» земельних ділянок для будівництва торгово-розважального комплексу на перетині просп. Оболонського та вул. Героїв Дніпра в Оболонському районі м. Києва» - визнаються судом апеляційної інстанції обґрунтованими, а наявні у справі докази, надані відповідачем в підтвердження даного твердження, є більш вірогідними і спростовують твердження позивача в заперечення вказаної обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції, станом на момент прийняття вказаних вище рішень Київради) у разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об`єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об`єкта.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон ЛТД» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району», є наслідком рішення Київради від 19.07.2005 №823/3398 та інвестиційного договору.

На момент укладення інвестиційного договору, чинним було Положення про проведення інвестиційного конкурсу та укладення інвестиційних договорів на залучення інвесторів до фінансування будівництва або реконструкції станцій метрополітену, підземних переходів, автошляхів, площ та інших об`єктів соціальної інфраструктури міста, в проектах яких передбачається розташування об`єктів сфери послуг та торговельного обслуговування населення, затверджене розпорядження Київської міської державної адміністрації від 5 листопада 2002 р. № 2017 (в редакції розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.07.2003 р. №1335).

У п. 29 Положення №2017 визначаються необхідні умови участі у конкурсі, що відображаються в інформації щодо об`єкта та умовах конкурсу, зокрема серед іншого:

- готовність учасника у разі визнання його переможцем конкурсу та укладення з ним інвестиційного договору внести кошти на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва у розмірі десяти відсотків від орієнтовної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта інвестицій. Термін внесення визначається конкурсною комісією;

- готовність учасника у разі визнання його переможцем конкурсу та укладення з ним інвестиційного договору компенсувати організатору конкурсу витрати, пов`язані з підготовкою та проведенням інвестиційного конкурсу, у розмірі одного відсотка від орієнтовної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта інвестицій. Термін внесення визначається конкурсною комісією.

Так, інвестором сплачено платежі, передбачені в п.п. 2.1.2, 2.1.3 інвестиційного договору кошти в якості компенсації витрат, пов`язаних з підготовкою та проведенням інвестиційного конкурсу в сумі 108331,84 грн. та кошти на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва в сумі 1083318,4 грн., про що видана відповідна довідка Головного управління економіки та інвестицій від 10.02.2004 №049- 13/1012.

Відповідно до п.2.9 Інвестиційного договору № 049-13/і/11 від 19.12.2003, після сплати платежів, передбачених в п.п. 2.1.2., 2.1.3. цього Договору, протягом всього часу реалізації інвестиційного проекту та після його завершення, Інвестор не несе інших фінансових зобов`язань щодо сплати пайових чи інших внесків на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста за цим Договором.

Окрім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Єлікон ЛТД» на виконання умов договору від 30.11.2018 №164 про пайову участь у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста сплатило пайовий внесок у сумі 3 746 876,76 грн., що підтверджується довідкою про виконання умов договору пайової участі №050/18-8216 від 03.12.2018.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

У відповідності до ч.1 ст. 18 Закону України «Про інвестиційну діяльність» держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її суб`єктів. Умови договорів, укладених між суб`єктами інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії цих договорів і у випадках, коли після їх укладення законодавством (крім податкового, митного та валютного законодавства, а також законодавства з питань ліцензування певних видів господарської діяльності) встановлено умови, що погіршують становище суб`єктів або обмежують їх права, якщо вони не дійшли згоди про зміну умов договору.

Таким чином, з урахуванням положень Інвестиційного договору № 049-13/і/11 від 19.12.2003 та Закону України «Про інвестиційну діяльність», у ТОВ «Єлікон ЛТД», як інвестора, відсутній обов`язок з компенсації залишкової вартості майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади.

Стосовно обставин відшкодування балансової вартості спірного майна, як підстави для демонтажу майна, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд першої інстанції зауважив, що положення пункту 4 рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 прямо передбачають можливість списання позивачем з балансу майна лише після виконання відповідачем пункту 3 цього рішення - компенсації залишкової вартості майна на користь позивача.

Проте, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи зазначає, що судом першої інстанції враховані твердження відповідача про те, що фактично демонтаж вказаного майна відповідачем у ході будівництва не проводився, однак, за змістом рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 159/1215 діям щодо проведення відповідачем демонтажу майна передує обов`язок зі сплати його залишкової вартості на користь позивача, а тому виникнення можливості проведення відповідачем демонтажу майна ставиться в залежність від компенсації його залишкової вартості.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що обставини наявності або відсутності демонтажу відповідного майна - жодним чином не впливають на необхідність встановлення саме факту наявності або відсутності у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем в заявленому до стягнення розмірі, та перевірки вказаних фактів належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, і як встановлено судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи, ні матеріалами справи, ні наявними у справі доказами як окремо, так і в сукупності не підтверджується виникнення/існування у відповідача на належній правовій підставі, обумовленій ст. 11 Цивільного кодексу України, грошового зобов`язання перед позивачем саме в заявленій сумі стягнення 878672,00 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна, як не підтверджується і обставина прострочення виконання відповідачем такого обов`язку, а тому і законні підстави для відшкодування спірної суми коштів відповідачем на користь позивача - відсутні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача про стягнення з відповідача 878672,00 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна, оскільки позивачем не було доведено ні наявність у відповідача такого обов`язку, ні обставини прострочення його виконання, як не доведено належними засобами доказування і заявлений до стягнення розмір такого відшкодування, що в сукупності свідчить про необгрунтованість заявлених позовних вимог.

Щодо доводів відповідача стосовно застосування приписів ст. 264 Цивільного кодексу України - суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачем не порушено, і суд апеляційної інстанції відмовляє позивачу у позові по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Таким чином, внаслідок того, що строк позовної давності не підлягає застосуванню, відповідно, і обставини його переривання або не переривання не підлягають дослідженню в межах даного спору.

З огляду на викладене, оцінивши наявні матеріали справи в сукупності з поданими учасниками справи доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 878672 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна відповідно до пункту 3.3 рішення Київської міської ради ІІІ сесії VI скликання від 02.04.2009 № 159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району» - не є законними та обґрунтованими, не були доведені позивачем належними засобами доказування в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому задоволенню не підлягають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору на стадії апеляційного розгляду було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, у зв`язку з чим відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача з підстав, наведених у даній постанові.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку, з прийняттям нового рішення яким у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 878672 грн. у вигляді компенсації залишкової вартості майна відповідно до пункту 3.3 рішення Київської міської ради ІІІ сесії VI скликання від 02.04.2009 № 159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району» - слід відмовити у повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат наступним чином:

- з Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» підлягає стягненню 19 770 (дев`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят) грн 12 коп судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції;

- судові витрати (судовий збір) за розгляд справи у суді першої інстанції залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон- Лтд» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13803/21 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13803/21 скасувати.

3. Прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» про стягнення 878 672 грн у вигляді компенсації залишкової вартості майна відповідно до пункту 3.3 рішення Київської міської ради III сесії VI скликання від 02.04.2009 №159/1215 «Про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» на демонтаж майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі КП «Шляхово-експлуатаційне управління Оболонського району» - відмовити.

4. Стягнути з Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» м. Києва (04073, м. Київ, пров. Куренівський, 15а; ідентифікаційний код 05465258) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Єлікон-Лтд» (04123, м. Київ, вул. Бестужева, 36А, оф. 11; ідентифікаційний код 24103325) 19 770 (дев`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят) грн 12 коп судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

5. Судові витрати (судовий збір) за розгляд справи у суді першої інстанції залишити за позивачем.

6. Видачу наказу по справі №910/13803/21 доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи №910/13803/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту постанови 15.09.2022 після виходу суддів з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Т.П. Козир

С.Р. Станік