ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2022 р. Справа№ 911/2935/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот"

на рішення Господарського суду Київської області

від 10.12.2021 (дата складання 15.12.2021)

у справі №911/2935/21 (суддя Сокуренко Л.В.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення 140 365,82 грн,

УСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІЛОТ" про стягнення 140 365,82 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на порушення відповідачем, як орендарем, умов договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2177 від 24.10.2018, у частині здійснення оплати. У зв`язку, із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 117 987,56 грн основного боргу, 7 664,27 грн пені, 1504,01 грн 3% річних, 1 411,22 грн інфляційних втрат та 11 798,76 грн 10% штрафу.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 117 987,56 грн основного боргу, 7 613,54 грн нарахованої пені, 1 497,48 грн 3% річних 1 411,22 грн інфляційних витрат, 11 798,76 грн штрафу, та 2 269,07 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що відповідачем, на виконання умов п. 3.6 договору, не було здійснено оплату згідно рахунків фактур та актів приймання-здачі наданих послуг за період лютий-квітень 2021 року включно.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд зазначив, що постановою КМУ від 15.07.2020 №611, на яку посилався відповідач заперечуючи проти позову, визначено чіткий перелік орендарів, яких може бути звільнено від сплати орендної плати або здійснено перерахунок орендної плати саме відповідно до мети використання нерухомого державного майна згідно укладеного між сторонами Договору, зазначивши, що вказаною постановою КМУ не передбачено звільнення орендаря від сплати орендної плати за користування майном з цільовим призначенням - розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків, а тому ТОВ "Пілот" не відноситься до переліку орендарів, наведених у Додатку 1 до постанови, яких може бути звільнено від орендної плати за використання нерухомого державного майна.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Пілот" звернулось до з апеляційною скаргою в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2952/21 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своєї скарги відповідач зазначав, що у ТОВ "Пілот" відсутня заборгованість за Договором оренди, оскільки Товариство звільнене від сплати орендної плати на період дії карантину, тому що здійснює тур операторську діяльність. Суд першої інстанції, навіть за умови, що діяльність відповідача не підпадає під дію п.п. 1 п. 1 постанови КМУ №611 (здійснення тур операторської діяльності), не надав правильну кваліфіковану оцінку відносинам сторін та не застосував правову норму, яка підлягає застосуванню для вирішення спору, а сама абз. 3 пп.2 п. 1 постанови КМУ від 15.07.2020 №611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину», відповідно до якого відповідач частково звільнений від сплати орендної плати на період дії карантину.

Відповідач зазначав, що ТОВ "Пілот" є туристичним оператором, що здійснює тур операторську діяльність на підставі Ліцензії на здійснення тур операторської діяльності. З метою здійснення туроператорсьої діяльності 24.10.2018 позивач уклав договір з Регіональним відділенням Фонду державного майна по Київській області.

Отже, на переконання відповідача право на звільнення від орендної плати за користування майном, передбачене постановою КМУ №611 від 15.07.2020, пов`язане з метою діяльності відповідача (видом діяльності), а не з цільовим призначенням майна, зазначеним у Договорі (для розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків), оскільки така діяльність є частиною туристичних послуг (туристичного продукту), що надає ТОВ "Пілот". Тому відповідач має право на звільнення від сплати орендної плати у спірному періоді. Суд першої інстанції навіть за умови, що діяльність відповідача не підпадає під дію постанови КМУ №611 від 15.07.2020 (здійснення туроператорської діяльності), не надав правильну правову кваліфікацію відносинам сторін та не застосував правову норму, яка підлягала застосуванню для вирішення спору, а саме абз. 3 пп. 2 пункту 1 постанови КМУ "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" від 15.07.2020 №611, відповідно до якого відповідач входить до переліку орендарів, для яких нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном на період дії карантину здійснюється у розмірі 25%. Отже, відповідач має право на відповідне зниження орендної плати.

Також у апеляційній скарзі відповідач навів орієнтований розрахунок судових витрат у суді апеляційної інстанції, згідно з яким ТОВ "Пілот" понесено судові витрати у розмірі - 21 600,00 грн (витрати на правову допомогу).

У відзиві позивач наголосив на наступному:

- метою оренди приміщення згідно Договору №2177 від 24.10.2018 не є здійснення туроператорської та турагентської діяльності. Згідно з пунктом 1.2. Договору майно передається в оренду з метою розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків, у той час, як постановою КМУ №611 від 15.07.2020 не передбачено звільнення від орендної плати орендаря за користування майном з метою розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків. Отже, орендар не підпадає під перелік орендарів, яких може бути звільнено від орендної плати на підставі положень наведеної постанови;

- підпункт 2 пункту 1 постанови КМУ №611 передбачає надання знижки орендарям у випадках, коли розмір орендної плати було розраховано відповідно до Методики, проте розмір орендної плати у Договорі №2177 від 24.10.2018 не було розраховано відповідно до Методики, а було установлено за результатами конкурсу. Отже, підпункт 2 пункту 1 постанови КМУ №611 не поширює свою дію на Договір. Крім того, відповідно до пункту 1.2. Договору майно передається в оренду з метою розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків. Відповідно до пункту 1.7. розділу 1 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 №1196, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 за №310/13577, каса квиткова - спеціально обладнане приміщення для оформлення проїзду пасажирів та повернення платежів за невикористані проїзні документи. Таким чином, відповідно до чинного законодавства України касу взагалі не віднесено до торговельних об`єктів, а твердження орендаря про те, що каса розміщується в кіоску, є лише помилковими припущеннями, що не відповідають ні умовам договору, ні законодавству.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач наголосив на обставинах, установлених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 у справі №911/1392/21, якою залишено без змін рішення Господарського суду Київської області від 05.10.2021 про відмову у задоволенні позову ТОВ "Пілот" до ДП "МА "Бориспіль" про визнання недійсним правочину про одностороннє розірвання договору та зобов`язання провести перерахунок нарахованої орендної плати за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №2177 від 24.10.2018.

Додатково позивач наголосив на тому, що заявлена відповідачем в апеляційній скарзі сума судових витрат є очевидно завищеною та безпідставною з огляду на те, що адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги та інші обставини, оскільки справа №910/3635/21 вже вдруге перебуває на розгляді Північного апеляційного господарського суду, а Адвокатським об`єднанням "Гравітас" вже досліджувались спірні правовідносини та його позиція у справі не змінювалась.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Пашкіна С.А., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 до надходження матеріалів справи №911/2935/21 до Північного апеляційного господарського суду.

14 лютого 2022 року до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/2935/21.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022, у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка входить до складу колегії суддів та не є суддею доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Витягом з протоколу потворного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Скаржником в тексті апеляційної скарги заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Пілот" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 на час апеляційного провадження. Ухвалено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 здійснювати без повідомлення учасників справи.

02.05.2022 на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив суд апеляційну скаргу ТОВ "Пілот" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 залишити без змін.

В обґрунтування свого відзиву відповідач зазначав, що метою оренди приміщення згідно Договору оренди не є здійснення туроператорської діяльності та тур агентської діяльності, а згідно п. 1.2. Договору, метою розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків. На переконання позивача для здійснення продажу авіа та залізничних квитків, не обов`язково бути туроператором та мати ліцензію на здійснення тур операторської діяльності. Отже, позивач зазначав, що постановою КМУ №211 від 11.03.2020 ні іншими нормативно-правовими актами не було заборонено здійснювати продаж квитків. Відповідач за весь спірний період використовував майно орендоване за цільовим призначенням у повному обсязі, відтак підстави для звільнення орендаря від орендної плати відсутні.

На підставі службової записки секретаря судової палати та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/262/22 від 11.07.2022, у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Сітайло Л.Г. у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2935/21.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2022 для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" у справі №911/2935/21 визначено колегію суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 справу №911/2935/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

25.07.2022 на адресу суду від позивача надішли пояснення.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна установити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як убачається із матеріалів справи, 24.10.2018 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - орендодавець, третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПІЛОТ" (далі - орендар, відповідач) укладено договір оренди № 2177 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (далі - договір) та додатки до нього, що є невід`ємними його частинами.

Відповідно до п. п. 1.1 та 1.2 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину нежитлового приміщення № 227 (далі - майно), загальною площею 3,7 кв. м., розміщене на 3-му поверсі пасажирського терміналу "D" (інв. № 47578), за адресою Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт та перебуває на балансі Державного Підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - балансоутримувач, позивач), , вартість якої визначена згідно з висновком про вартість станом на 30 червня 2018 року і становить за незалежною оцінкою 350 900,00 грн (триста п`ятдесят тисяч дев`ятсот грн 00 коп.) без урахування ПДВ.

Майно передається в оренду з метою розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків.

Згідно з п. 2.1 та п. 2.4 договору, орендар вступає у платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акту приймання-передачі майна. Обов`язок щодо складання акта приймання-передачі при укладенні договору покладається на орендодавця, а при поверненні майна з користування на орендаря.

Пункт 2.2. договору передбачає, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на майно. Власником майна залишається держава. А орендар користується нам протягом строку оренди.

Судом установлено, що на виконання умов договору, на підставі акту № б/н приймання-передачі орендованого майна, 01.11.2018 орендодавець передав, а орендар (відповідач) прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину нежитлового приміщення № 227 (далі - майно), загальною площею 3,7 кв. м., розміщене на 3-му поверсі пасажирського терміналу "D" (інв. № 47578), за адресою Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт та перебуває на балансі Державного Підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", . Зазначений акт підписаний позивачем, відповідачем та третьою особою без будь-яких зауважень та заперечень та скріплений печатками (копія наявна в матеріалах справи).

Відповідно до п. 2.3. договору, передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за методикою оцінки.

Умовами п. 3.1 та п. 3.6 договору визначено, що орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку червень 2018 року - 66 000,00 грн (шістдесят шість тисяч грн 00 коп.).

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Згідно п. 3.3 договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Судом установлено, що позивачем, на виконання умов договору, за період з лютого по квітень 2021 року включно було виставлено відповідачу рахунки-фактури № 76/643 від 28.02.2021 на суму 93 113,81 грн, № 76/911 від 31.03.2021 на суму 94 696,74 грн та № 76/1132 від 30.04.2021 на суму 95 359,62 грн та акти приймання-здачі виконаних послуг, на загальну суму 283 170,17 грн, з яких сплатити на користь позивача підлягало 117 987,56 грн (копії містяться у матеріалах справи).

З матеріалів справи убачається, що акти приймання-здачі наданих послуг від 28.02.2021 на суму 93 113,81 грн, акт від 31.03.2021 на суму 94 696,74 грн та акт від 30.04.2021 на суму 95 359,62 грн з боку відповідача не підписані.

На підтвердження отримання відповідачем рахунків-фактур та актів приймання-здачі наданих послуг, позивач надав суду копії реєстр виданих/отриманих оригіналів документів за періоди надання послуг з 01.02.2021 по 28.02.2021, з 01.02.2021 по 31.03.2021 та з 01.04.2021 по 30.04.2021 з яких убачається, що відповідачем були отримані рахунки-фактури з період лютий-квітень 2021 та акти приймання-здачі наданих послуг. Однак, відповідачем не було надано позивачу жодних зауважень та заперечень щодо актів приймання-здачі наданих послуг та рахунків фактур. Протилежного суду не доведено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що послуги в лютому-березні 2021 року включно позивачем надані належним чином та прийняті відповідачем, а тому підлягають оплаті відповідно до п. 3.6 договору.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем не було здійснено оплату згідно рахунків фактур та актів приймання-здачі наданих послуг за період лютий-квітень 2021 року включно, у зв`язку із чим у відповідача пере позивачем утворилася заборгованість в загальній сумі 117 987,56 грн. Відповідно, протилежного суду не доведено, доказів повної та своєчасної суду не надано.

Згідно з п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на 1 (один) рік, що діє з " 24" жовтня 2018 року до " 23" жовтня 2019 року включно.

Одночасно, сторонами було укладено додатковий договір № 2 від 02.12.2019 до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 2177 від 24.10.2018, якими був пролонгований до 23.10.2020 включно. Зазначена додаткова угода підписана орендарем та орендодавцем без будь-яких зауважень та заперечень (копія наявна в матеріалах справи).

З огляду на установлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 2177 від 24.10.2018 та додатковий договір № 2 як належні підстави, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача, відповідача та третьої особи взаємних цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Частиною 1 статті ст. 795 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не установлено договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом.

Статтею 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не установлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вже зазначалося судом вище, позивачем, на виконання умов договору, за період з лютого по квітень 2021 року включно було виставлено відповідачу рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг, на загальну суму 283 170,17 грн, з яких сплатити на користь позивача підлягало 117 987,56 грн (копії містяться в матеріалах справи).

За умовами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як було зазначено судом вище, відповідно до п. 3.6 договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, господарський суд зазначає, що строк виконання відповідачем свого грошового зобов`язання є таким, що настав.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідачем, на виконання вищенаведених норм та умов п. 3.6 договору, не було здійснено оплату згідно рахунків фактур та актів приймання-здачі наданих послуг за період лютий-квітень 2021 року включно, у зв`язку із чим у відповідача пере позивачем утворилася заборгованість в загальній сумі 117 987,56 грн. Протилежного суду не доведено, доказів повної та своєчасної суду не надано.

Таким чином, зважаючи на установлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за надані послуги в розмірі підлягають задоволенню у розмірі 117 987,56 грн.

З матеріалів справи убачається, що скаржник, вважаючи, що його звільнено від сплати орендної плати за договором на період карантину згідно з постановою КМУ від 15.07.2020 № 611, починаючи з лютого 2021 року і по квітень 2021 року не здійснював оплату згідно п.3.6 договору оренди.

Постановою Кабінетів Міністрів України "Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину" від 15.07.2020 № 611 (далі - постанова КМУ від 15.07.2020 № 611) врегульовано деякі питання щодо звільнення орендарів від орендної плати, а також, щодо нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном та визначено перелік орендарів відповідно до мети використання майна, яким здійснюється перерахунок орендної плати або які можуть бути звільнені від сплати орендної плати.

Відповідно до п. 1 постанови КМУ від 15.07.2020 № 611 на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2: 1) звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1; 2) нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном, розрахованої відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, здійснюється у розмірі: 50 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 2; 25 відсотків суми нарахованої орендної плати для орендарів за переліком згідно з додатком 3.

Згідно з п. 2 постанови КМУ від 15.07.2020 № 611 орендодавцям державного майна постановлено забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, починаючи з дати встановлення карантину (карантин на усій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11.03.2020 № 211 установлено з 12.03.2020).

Так, в додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 наведено перелік орендарів, які звільняються від орендної плати за користування нерухомим державним майном, зокрема, згідно з п. 3 додатку 1 звільняються від сплати орендної плати за користування нерухомим державним майном орендарі, які орендують приміщення з метою організації концертів та іншої видовищно-розважальної діяльності; побутового обслуговування населення; здійснення туроператорської та турагентської діяльності.

Звертаючись з апеляційною скаргою, заявник як на підставу для звільнення його від сплати орендної плати, посилався на п. 3 додатку 1 постанови КМУ від 15.07.2020 № 611, яким передбачено, що від орендної плати звільняються орендарі, які орендують приміщення з метою здійснення туроператорської та турагентської діяльності.

Відповідно до п. 1.1 договору скаржник орендує нерухоме майно - частину нежитлового приміщення № 226, загальною площею 3, 7 кв. м, яке розміщене на 3-му поверсі пасажирського терміналу "D" за адресою: Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт з метою розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків.

Згідно з додатком № 1 до договору (розрахунок плати за базовий місяць оренди державного нерухомого майна, що обліковується на балансі ДП "МА "Бориспіль") орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 (далі - Методика).

Так, за використання нерухомого державного майна за договором оренди № 2177 від 24.10.2018 до скаржника застосовано орендну ставку 15 %. У той час, як п. 6 додатку № 2 до методики передбачено, що за використання орендарем нерухомого майна за цільовим призначенням розміщення суб`єктів господарювання, що провадять туроператорську діяльність, татурагенстську діяльність, готелів встановлено орендну ставку 22 %.

Відповідно до ст. 1, 5 Закону України "Про туризм" туристичний продукт - попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов`язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об`єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо); суб`єктами, що здійснюють та/або забезпечують туристичну діяльність (далі - суб`єкти туристичної діяльності), є: туристичні оператори (далі - туроператори) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність.

Згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 991 від 11.11.2015 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження туроператорської діяльності" туроператорська діяльність - діяльність туристичних операторів з організації та забезпечення створення туристичного продукту, реалізації та надання туристичних послуг щодо виїзного, в`їзного та внутрішнього туризму.

Ураховуючи наведені норми чинного законодавства, можна дійти висновку про те, що продаж авіаквитків та залізничних квитків не є здійсненням туроператорскої діяльності, оскільки, туроператорська діяльність - це комплекс туристичних послуг. Натомість, в орендованому приміщенні скаржником розміщено касу для продажу авіа та залізничних квитків, що останнім не спростовано. Належних та допустимих доказів організації та забезпечення створення туристичного продукту, реалізації та надання туристичних послуг щодо виїзного, в`їзного та внутрішнього туризму заявником ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що в даному випадку, при вирішення питання про наявність підстав для звільнення позивача від сплати орендної плати, слід ураховувати саме мету використання майна, цільове призначення, погоджене сторонами в п. 1.2 договору, згідно з умовою якого, майно передано в оренду для розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків. Саме таке призначення узгоджено сторонами в договорі оренди. На підтвердження такого цільового призначення свідчить і застосована орендна ставка 15 % (Методики) до договору оренди. Орендар, як особа, яка сплачувала відповідну орендну плату, був обізнаний (або ж мав об`єктивну можливість за розумної обачності) про відповідне призначення майна. Заперечень щодо орендної ставки (15 %, а не 22 %). А тому відповідні доводи скаржника відхиляються як необґрунтовані.

Постановою КМУ від 15.07.2020 № 611 визначено чіткий перелік орендарів, яких може бути звільнено від сплати орендної плати або здійснено перерахунок орендної плати, саме відповідно до мети використання нерухомого державного майна згідно з укладеним між сторонами договору.

Так, постановою КМУ від 15.07.2020 № 611 не передбачено звільнення орендаря від сплати орендної плати за користування майном з цільовим призначенням - розміщення каси з продажу авіаквитків та залізничних квитків, а тому, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що орендар не відноситься до переліку орендарів, наведених в додатку 1 до постанови, яких може бути звільнено від орендної плати за використання нерухомого державного майна.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. п. 3.7 та 3.8 договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день сплати, за весь період невиконання зобов`язання включно.

У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Позивач за прострочення строків сплати коштів за договором, керуючись п. п. 3.7 та 3.8 договору нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в сумі 7 664,27 грн та штраф в сумі 11 798,76 грн.

Право установити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати у договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного суду від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17, постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.

Отже, суд здійснивши власний перерахунок пені, в межах розрахунку позивача, з урахуванням умов договору, наданих послуг, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, здійснених оплат та дат прострочення, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково в сумі 7 613,54 грн, а позовні вимоги в частині стягнення штрафу підлягають задоволенню повністю в сумі 11 798,76 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача за прострочення оплати, з урахуванням заяви про зміну предмету спору, 3% річних в сумі 1 504,01 грн та інфляційні витрати в розмірі 1 411,22 грн.

Суд здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, в межах розрахунку позивача, з урахуванням умов договору, наданих послуг, а також порядку розрахунків погодженого сторонами, здійснених оплат та дат прострочення, дійшов до висновку, що позовні вимоги, у частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 1 497,48 грн, а інфляційні втрати підлягають задоволенню повністю у розмірі 1 411,22 грн.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для звільнення відповідача від орендної плати за спірний період або наявності підстав для нарахування орендної плати за користування нерухомим державним майном у розмірі 15 відсотків, задовольнивши позовні вимоги про стягнення основного боргу та нарахованих на нього штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання частково, здійснивши власний розрахунок.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом ураховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі "Серявін проти України" від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги та заявлені відповідачем в апеляційній скарзі до стягнення з позивача витрати на правничу допомогу згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника (Товариство з обмеженою відповідальністю "Пілот").

Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот", наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про часткове задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пілот" на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2021 у справі №911/2935/21.

4. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пілот"

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран