ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/52/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді: Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, проспект Шевченка, 29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС

на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022

та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022

по справі №916/52/22

за позовом Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТГЛ Україна

про стягнення 20 827,80 грн.,

(суддя першої інстанції: Лічман Л.В., дата та місце ухвалення рішення: 10.05.2022, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, просп.Шевченка, 29)

В січні 2022 року Приватне акціонерне товариство ,,Страхова компанія ,,АРКС (далі ПрАТ ,,СК ,,АРКС) звернулось в Господарський суд Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТГЛ Україна (далі ТОВ ,,ТГЛ Україна) про стягнення 20827,80 грн збитків.

Обґрунтовуючи позов, ПрАТ ,,СК ,,АРКС посилається, зокрема, на приписи ст. ст. 32, 193, 224, 225, 307 Господарського кодексу України, ст.993 Цивільного кодексу України, ст.27 Закону України ,,Про страхування, вказуючи на неналежне виконання відповідачем умов договору транспортного експедирування від 09.04.2019 № 88189, укладеного між ТОВ ,,АТБ-маркет та ТОВ ,,ТГЛ Україна, шляхом пошкодження вантажу та перехід до позивача після виплати страхового відшкодування на виконання укладеного з ТОВ ,,АТБ-маркет Генерального Договору добровільного страхування вантажів від 11.03.2020 права вимоги до відповідача як експедитора.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 по справі №916/52/22 у позові відмовлено.

В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що проаналізувавши обставини справи, встановивши те, що під час судового розгляду з урахуванням відсутності доступу до пошкодженого пакувального матеріалу неможливо призначити судову експертизу, за результатами якої можна було б об`єктивно встановити обставини, пов`язані з наявністю збитків та їх розміром, те, що позивачем належні докази в цій частині не представлено, суд дійшов висновку про непідтвердження матеріалами справи дій ТОВ ,,ТГЛ Україна, які підпадають під склад господарського правопорушення у вигляді завдання збитків, тому у позові про їх стягнення слід відмовити.

12.05.2022 ТОВ ,,ТГЛ Україна звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою (12.05.2022 за вх. № 2-328/22) про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 заяву ТОВ ,,ТГЛ Україна про ухвалення додаткового рішення по справі № 916/52/22 задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТГЛ Україна 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В додатковому рішенні суд вказав, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ТГЛ Україна» шляхом надання належних доказів (договору про надання правової допомоги від 21.09.2017 №17/АС/17, додатку №2 (вартість правової допомоги по судовій справі № 916/52/22) до нього, платіжного доручення від 11.05.2022 №4641 на суму 8000,00 грн., акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 11.05.2022 №30, ордеру від 02.02.2022 серії ВН № 1101208) доведено понесення ним витрат на професійну допомогу адвоката Шишлюк В.Р. у розмірі 8000,00 грн. Враховуючи, що судом відмовлено у позові, а також те, що витрати відповідача, пов`язані з розглядом справи, є обґрунтованими та пропорційними до предмета спору, заява про ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції задоволено.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням по даній справі, ПАТ «СК «АРКС» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також розподілити судові витрати.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з тим, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлено, обставини, що мають значення для справи. Крім того, при прийнятті рішення судом було порушено норми процесуального права, внаслідок чого судом було відмовлено у задоволенні позову.

Апелянт зазначив, що розглядаючи справу, суд першої інстанції надав перевагу поясненням відповідача, що не були підтверджені будь-якими доказами, в той час, як позивач надав докази фіксації пошкоджень коробок страховиком, страхувальником і експедитором. Також для фіксації пошкоджень вантажу позивачем було направлено аварійного комісара, яким було запрошено на огляд представників перевізника та страхувальника, про що зазначено в звіті про результати огляду майна/ТЗ/вантажу//інше. Крім того, для визначення розміру завданої шкоди АТ «СК «АРКС» було замовлено експертизу з визначення розміру матеріального збитку.

На думку заявника апеляційної скарги, наданий позивачем звіт повністю відповідає Національному стандарту №1 і є належним та допустимим доказом підтвердження збитків.

Стосовно ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення, апелянт зазначає, що відповідачем не виконано вимоги ч.2 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, а саме не направлено заяву про ухвалення додаткового рішення, а отже заява підлягає поверненню.

Крім того, заявник апеляційної скарги не погоджується з розміром витрат на професійну правничу допомогу, а також вказує, що відповідачем порушено порядок подання доказів, передбачений ч.8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, що тягне за собою відмову у прийнятті доказів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.07.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по справі №916/52/22 залишено без руху, встановлено Приватному акціонерному товариству ,,Страхова компанія ,,АРКС строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору та доказів надсилання копії апеляційної скарги з додатками відповідачу.

25.07.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС надійшло клопотання, в якому позивач надав суду докази сплати судового збору, а також докази надсилання копії апеляційної скарги з додатками відповідачу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.08.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по справі №916/52/22, вирішено розглянути апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по справі №916/52/22 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

24.08.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «ТГЛ Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги, наполягає на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення та додаткове рішення по справі №916/52/22 просить залишити без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.04.2019 між ТОВ ,,АТБ-маркет (Клієнт) та ТОВ ,,ТГЛ Україна (Експедитор) укладено договір транспортного експедирування №88189 (Договір експедирування).

Відповідно до умов вказаного Договору Експедитор зобов`язується за плату і за рахунок Клієнта виконати, а за необхідності також і організувати виконання визначених цим договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу морським транспортом, а Клієнт зобов`язується прийняти і оплатити належним чином надані послуги на умовах і в порядку, передбачених цим договором (п.1.1 Договору експедирування).

Конкретний перелік послуг та інформація про них вказується в заявці Клієнта на перевезення вантажу (далі Заявка), підписаній обома сторонами, яка є невід`ємною частиною цього договору. Зразок Заявки зазначений в додатку № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною. (п.1.2 Договору експедирування).

В цьому договорі під транспортними засобами (транспортом) розуміються морські судна, контейнери (п.1.5 Договору експедирування).

Експедитор зобов`язаний: здійснити підбір перевізників і укласти від свого імені з цими перевізниками договори на перевезення вантажів згідно Заявки (п.2.1.1 Договору експедирування); забезпечити схоронність вантажу, наданого до перевезення, з моменту приймання вантажу від вантажовідправника до моменту видачі вантажу вантажоотримувачу; нести відповідальність за втрату, нестачу чи пошкодження (псування) вантажу, що відбулися протягом вищевказаного періоду часу, в розмірі дійсної вартості вантажу, зазначеної в товаросупровідних документах; відшкодовувати в повному об`ємі (без урахування неустойки) збитки Клієнта і сплачувати штрафні санкції на умовах, вказаних в законодавстві України і в цьому договорі (п.2.1.3 Договору експедирування).

Збитки, заподіяні Експедитором Клієнту в результаті невиконання чи неналежного виконання Експедитором своїх зобов`язань по цьому договору, підлягають відшкодуванню в повному обсязі понад суми неустойки (штрафу, пені) (п.4.2 Договору експедирування).

Експедитор несе відповідальність за дії або бездіяльність третіх осіб, залучених ним до виконання цього договору в такому ж порядку як за власні дії чи бездіяльність (п.4.3 Договору експедирування).

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє протягом 1 (одного) року. (п.7.1 Договору експедирування).

Якщо жодна із сторін не пізніше, чим за 10 (десять) календарних днів до дня закінчення строку дії цього договору, не заявить в письмовій формі (листом з повідомленням про вручення або іншим чином в письмовій формі) про свій намір припинити договірні відносини або змінити умови цього договору, цей договір вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах. (п.7.2 Договору експедирування).

На виконання Договору експедирування, згідно заявки на перевезення вантажу морським транспортом від 09.10.2020 №46674/157572_6, ТОВ ,,ТГЛ Україна організувало перевезення вантажу для ТОВ ,,АТБ-маркет за маршрутом Ningbo, Китай Одеса, Україна. Вантаж складався, зокрема, з набору ємностей зі склокераміки. Вантаж перевозився у контейнері морським транспортом. Вказані обставини не заперечуються сторонами.

11.03.2020 між ПрАТ ,,СК ,,АРКС (Страховик) та ТОВ ,,АТБ-маркет (Страхувальник, Вигодонабувач) укладено Договір добровільного страхування №04г0д, предметом якого є майнові інтереси, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням заявленими на страхування вантажами (п.1.1 Договору добровільного страхування).

Дата початку дії договору 19.03.2020 (п.2.1.1 Договору добровільного страхування).

Дата закінчення дії договору 18.03.2021 (п.2.1.2 Договору страхування).

Відповідно до п.3.1.1 Договору добровільного страхування до застрахованих вантажів відноситься непродовольча група товарів: скребки металеві, рукавички, пакети, таблетки, для туалетного бачка, валики, лампи електричні, свічки, посуд, скатертини, засоби по догляду за взуттям, освіжувач повітря, канцтовари, покривала, батарейки, іграшки дитячі, новорічні іграшки та прикраси, текстиль, сковорідки, дрібна побутова техніка, засоби гігєни, товари для дому, побутова хімія, товари народного вжитку і т.і.

Відповідно до п.3.1.2 Договору добровільного страхування до застрахованих вантажів також відноситься продукти харчування: товари рослинного походження, товари тваринного походження, консервація, бакалія, сипучі продукти (крупи, сіль, цукор), напої. Точна назва вантажу, кількість місць та вага декларують Страхувальником, як зазначено в п.9.8 Договору, за кожним окремим перевезенням, але завжди один з наведених вище.

Відповідно до п. 4.2.1 при перевезенні при перевезенні вантажів відповідно до п.3.1.1 договору страховими випадками є пошкодження або повна загибель (втрата) всього вантажу або його частини під час перевезення вантажу внаслідок будь-яких подій, за винятком визначених в п.5 договору.

Рішення щодо виплати страхового відшкодування здійснюється Страховиком на підставі: страхового акту, складеного Страховиком (п.13.1.4 Договору добровільного страхування).

24.11.2020 Страхувальник звернувся до Страховика із заявою про подію та виплату, в якій повідомив, що з вини ТОВ ,,ТГЛ Україна сталась страхова подія (контейнер з вантажем, який належить Страхувальнику, містить пробоїну, товари пошкоджено).

На підставі страхового акту від 16.02.2021 №ARX2722626 Страховиком виплачено Страхувальнику страхове відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням від 17.02.2021 №752585 на суму 20827,80 грн.

Позивач зазначає, що він виконав свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов договору страхування, в подальшому до АТ «СК «АРКС» перейшло право вимоги до відповідача, як перевізника відповідального за недостачу вантажу, що стало підставою для звернення АТ «СК «АРКС» до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом про стягнення коштів.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Приписами ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 618 Цивільного кодексу України боржник відповідає за порушення зобов`язання іншими особами, на яких було покладено його виконання, якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

Стаття 909 Цивільного кодексу України визначає, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частини першої ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Статтею 306 Господарського кодексу України унормовано, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Допоміжним видом діяльності, пов`язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція. Відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються ЦК України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення. Вантажовідправник зобов`язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення і має право застрахувати вантаж у порядку, встановленому законодавством. У разі якщо для здійснення перевезення вантажу законодавством або договором передбачено спеціальні документи (посвідчення), які підтверджують якість та інші властивості вантажу, що перевозиться, вантажовідправник зобов`язаний передати такі документи перевізникові разом з вантажем. Про прийняття вантажу до перевезення перевізник видає вантажовідправнику в пункті відправлення документ, оформлений належним чином. (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.308 ГК України).

Статтею 316 Господарського кодексу України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про страхування", добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видами добровільного страхування може бути, зокрема, страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту (включаючи відповідальність перевізника).

Абзац 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування" страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною нормою також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Абзац 2 ст. 9 згаданого Закону встановлює, що страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Частиною 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з пунктом три частини 1 статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Дана норма узгоджується зі статтею 988 Цивільного кодексу України, якою також визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положеннями ст. 988 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 27 Закону України "Про страхування" передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду, з огляду на наведені чинні норми законодавства України, погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що в даному випадку ПрАТ ,,СК «АРКС» в результаті заміни кредитора (ТОВ ,,АТБ-маркет) набуло його права по відношенню до ТОВ «ТГЛ Україна» в частині фактично сплачених 20827,80 грн. страхового відшкодування.

Відповідно до визначень, наведених у статті 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником; учасники транспортно-експедиторської діяльності - клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, об`єднання та спеціалізовані підприємства залізничного, авіаційного, автомобільного, річкового та морського транспорту, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

За частиною 1 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, обраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Статтею 13 Закону передбачено, що експедитор здійснює страхування вантажу та своєї відповідальності згідно із законом та договором транспортного експедирування.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Предметом розгляду у даній справі є встановлення наявності (відсутності) у позивача підстав для стягнення з відповідача, як експедитора, матеріальної шкоди у розмірі виплаченого позивачем потерпілій особі страхового відшкодування за пошкодження майна.

Згідно зі ст.934 Цивільного кодексу України за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу

В главі 51 Цивільного кодексу України вказано, що: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.225 Господарського кодексу України збитками, зокрема є: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для притягнення особи до господарсько-правової відповідальності у вигляді відшкодування завданих збитків потрібна наявність складу відповідного господарського правопорушення, в т.ч.: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів відповідальність не настає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку ПрАТ ,,СК ,,АРКС як особа, яка подала позов, мала довести в установленому порядку як факт завдання відповідачем збитків, так і їх розмір.

З метою підтвердження наявності збитків у розмірі 20827,80 грн. позивачем надано до матеріалів справи наступні докази:

-акт від 19.11.2020, складений комісією у складі працівників ТОВ «АТБ-маркет» та водія;

-звіт про результати огляду майна/обладнання/ТЗ/вантаж/інше від 19.11.2020 р., складений аварійним комісаром, власником майна та водієм;

-експертний висновок від 25.11.2020 р. № УТЕ-1201, складений на замовлення ТОВ «АТБ-маркет» експертом Одеської регіональної торгово-промислової палати;

-висновок про розмір матеріального збитку від 28.01.2021 №184/12-1, оформлений суб`єктом оціночної діяльності ФОП Ільченко Д.В.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині того, що вказані докази є неналежними, оскільки з них неможливо об`єктивно встановити обставини, які входять в предмет доказування по даній справі.

Щодо висновку про розмір матеріального збитку від 28.01.2021 №184/12-1, оформленого суб`єктом оціночної діяльності ФОП Ільченко Д.В., потрібно зазначити, що: метою проведення оцінки було визначення дійсної вартості відновлювального ремонту вантажу (пакування) для відшкодування збитків; розмір матеріального збитку, завданого пакувальним коробкам у кількості 855 шт. становить 20827,80 грн. з ПДВ; пошкодження є наслідком впливу на коробки водою.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені у Законі України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлено у статті 12 цього Закону.

У ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

За змістом ст. 3 зазначеного Закону оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Пунктами 15, 16 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440 "Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" (далі - Національний стандарт № 1) регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, та повинні ґрунтуватись на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Згідно з положеннями п. 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до п. 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

За змістом п. 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Таким чином, за змістом наведених вище норм, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

У розд.1 висновку оцінювачем вказано, що він особисто не проводив огляду об`єкта оцінки через обставини, що не залежать від нього. Огляд провів представник замовника оцінки. Оцінювач приймає всі надані замовником, в усній чи письмовій формі, дані про фізичний стан, характер, пошкоджень тощо, як достовірні. Якщо надана інформація не відповідає фактичному стану об`єкта оцінки, даний звіт не може бути використаний.

Таким чином, оцінювач особисто не бачив об`єкт оцінки, а усі відомості про останній одержав від замовника оцінки, яким є ПрАТ «СК «АРКС». При цьому оцінювач, визначаючи суть та вартість пошкодження пакувальних коробок, не знав, чи відповідає отримана ним від позивача інформація фактичному стану об`єкта оцінки, в зв`язку з чим зробив застереження про те, що звіт не може бути використаний у випадку недостовірності інформації від замовника.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції в частині того, що ситуація, за якої оцінювач безпосередньо не працював з об`єктом оцінки та визначив розмір збитків виключно на підставі даних ПрАТ «СК «АРКС», які об`єктивно не висвітлюють подію, що відбулась, унеможливлює врахування судом у якості належного доказу висновку про розмір матеріального збитку від 28.01.2021 р. № 184/12-1, адже з фотографій, які наявні в додатку № 2 до висновку та які являються фактично єдиною інформацію про ступінь пошкодження коробок, достеменно встановити розмір збитків оцінювач не міг.

Доводи апелянта щодо відповідності наданого звіту Національному стандарту №1 судовою колегією не приймаються до уваги з огляду на вищевикладене.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що акт від 19.11.2020, де зафіксовано, що після вивантаження та приймання продукції виявлено брак (855 шт.) ємностей зі склокераміки, підписано тільки працівниками ТОВ «АТБ-маркет», підпис водія, який начебто теж приймав участь в роботі комісії - відсутній. З огляду на те, що ТОВ «АТБ-маркет» є особою, зацікавленою в отриманні страхового відшкодування, а представник ТОВ «ТГЛ Україна» участі в складанні акту не приймав, а також те, що відсутні докази запрошення відповідача для огляду вантажу, акт від 19.11.2020 не може підтверджувати обставини, які в ньому зазначені. Також варто зазначити, що звіт про результати огляду майна/обладнання/ТЗ/вантаж/інше від 19.11.2020 оформлено без запрошення представника ТОВ «ТГЛ Україна», яке як Експедитор у обов`язковому порядку мало бути долучено до встановлення обставин, що призвели до завдання збитків.

Стосовно експертного висновку від 25.11.2020 р. № УТЕ-1201, складеного експертом Одеської регіональної торгово-промислової палати на замовлення ТОВ «АТБ-маркет», суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що згідно цього висновку, додатком до якого є фотофіксація коробок: оглянуто 855 коробок з товаром (ємності зі склокераміки); 753 коробки із слідами деформації різного ступеню; 102 коробки розірвані; коробки не відкривалися, їх вміст не підраховувався. Жодної інформації з приводу причин та ступеню пошкодження коробок цей доказ не містить, т.я. завданням експертизи згідно п.6 висновку було визначення кількості місць суцільним підрахунком, стану упаковки зовнішнім оглядом.

У ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо непідтвердження матеріалами справи повного складу господарського правопорушення, а саме розміру завданих збитків, що виключає задоволення позову у даній справі. Як наслідок судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на що рішення суду слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Стосовно доводів апелянта в частині оскарження додаткового рішення місцевого господарського суду, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2022, тобто в строк, встановлений ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, надійшла заява відповідача (зареєстрована за вх. № 2-328/22) про ухвалення додаткового рішення по справі № 916/52/22 та стягнення з позивача 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Згідно доданого до цієї заяви акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 11.05.2022 № 30, послуги адвоката включають: підготовку відзиву на позовну заяву по справі № 916/52/22 та подання до Господарського суду Одеської області (3000,00 грн.); підготовку та подання до Господарського суду Одеської області заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву по справі № 916/52/22 (1500,00 грн.); підготовку та подання до Господарського суду Одеської області додаткових пояснень (500,00 грн.); участь у судових засіданнях 26.04.2022 та 10.05.2022 по справі № 916/52/22 у Господарському суді Одеської області (3000,00 грн.).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно п.2 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

В ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, Товариством з обмеженою відповідальністю «ТГЛ Україна» шляхом надання належних доказів (договору про надання правової допомоги від 21.09.2017 № 17/АС/17, додатку № 2 (вартість правової допомоги по судовій справі № 916/52/22) до нього, платіжного доручення від 11.05.2022 №4641 на суму 8000,00 грн., акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 11.05.2022 № 30, ордеру від 02.02.2022 серії ВН № 1101208) доведено понесення ним витрат на професійну допомогу адвоката Шишлюк В.Р. у розмірі 8000,00 грн. Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що витрати відповідача пов`язані з розглядом справи, обґрунтовані та пропорційні до предмета спору, у зв`язку з чим заява про ухвалення додаткового рішення правомірно задоволена судом першої інстанції.

Судовою колегією не приймаються до уваги посилання апелянта на відсутність в матеріалах справи заяви про прийняття додаткового рішення по даній справі, а також невідправленням позивачу копії вказаної заяви, оскільки вказане спростосувається матеріалами справи, а саме наявною заявою позивача про ухвалення додаткового рішення по справі від 11.05.2022 з квитанцією №2538 про доставку документів, згідно якої фізичній особі Гусєву П.В. доставлено копію заяви про ухвалення додаткового рішення. (а.с. 191 195)

У зв`язку з вищевикладеним, додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 слід залишити без змін, а скаргу апелянта без задоволення.

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

За таких обставин, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по справі №916/52/22 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по справі №916/52/22 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Страхова компанія ,,АРКС на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по справі №916/52/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2022 по справі №916/52/22 залишити без змін.

Додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2022 по справі №916/52/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.

Головуючий суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош