РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2022Справа № 910/8354/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Степов`юк С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/8354/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр"

до Приватного підприємства "Дублер-Люкс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тівац"

про стягнення 182465,90 грн

та за зустрічним позовом Приватного підприємства "Дублер-Люкс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр"

про стягнення 269683,52 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Закарлюка Н.С.;

від відповідача: Трофімов С.Ю., Науменко В.Б.;

від третьої особи: Магратій Я.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Приватного підприємства "Дублер-Люкс" (далі - відповідач) про стягнення 182465,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за договором про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території №1213/07/19 від 01.07.2019 у період з 01.02.2020 по 01.05.2021, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача основний борг у розмірі 172233,50 грн, 3% річних у розмірі 2017,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 8214,62 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №910/8354/21 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

23.06.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заяви, в яких просить здійснювати розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження, оскільки Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України встановлено зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (позивач у даній справі) під час застосування розрахунків зі споживачами, зокрема, Приватним підприємством "Дублер-Люкс", який є відповідачем у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 призначено у даній справі судове засідання з викликом сторін.

02.07.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову з підстав того, що договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території №1213/07/19 від 01.07.2019 не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки ні за формою, ні за змістом не відповідає затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №712 від 05.09.2018 на виконання приписів статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» типовому договору та до позову не надано належних та допустимих доказів надання, визначених договором, послуг. При цьому, наголошує на тому, що в долучених актах надання послуг, які відповідачем не підписані, зазначено експлуатаційні послуги за 729,5 кв.м., тоді як відповідач орендує приміщення площею 150 кв.м., що свідчить про безпідставність нарахування експлуатаційних послуг на визначену в актах площу. Разом з цим, зазначає про те, що договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території №1213/07/19 від 01.07.2019 є розірваним, у зв`язку з направленням відповідачем у відповідності до приписів пункту 6.3 договору листа про розірвання договору, який отриманий позивачем, про що свідчить його відповідь на нього від 31.12.2020.

05.07.2021 через відділ діловодства суду від відповідача (далі - позивач за зустрічним позовом) надійшла зустрічна позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (далі - відповідач за зустрічним позовом) про стягнення 199988,91 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за зустрічним позовом здійснює нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території виходячи з невірно визначеної площі орендованого нерухомого майна, а тому повинен повернути переплату за договором №1213/07/19 від 01.07.2019 у заявленій до стягнення сумі. При цьому, зауважує на тому, що Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України встановлено зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" щодо розміру встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

08.07.2021 через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує щодо розірвання договору, оскільки жодних належних повідомлень від відповідача не отримував. При цьому, зауважує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021 у справі №910/15145/20 у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Дублер - Люкс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про визнання недійсним договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території №1213/07/19 від 01.07.2019 відмовлено, а позивачем за зустрічним позовом вчинялись дії щодо виконання умов договору, тобто схвалення, що спростовує твердження відповідача про недійсність договору. Щодо невідповідності площі, наголошує на тому, що саме умовами укладеного договору та додатком до нього в частині розрахунків визначена належна площа нежитлового приміщення - 729,5 кв. м, з якої і здійснювався розрахунок.

19.07.2021 через відділ діловодства суду надійшла заява, в якій у зв`язку з подачею відповідачем зустрічного позову просить здійснювати розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження.

У судовому засіданні 27.07.2021 суд, у відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні заяв відповідача про перехід в загальне позовне провадження та оголошено перерву до 03.08.2021.

Так, в обґрунтування заяв про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відповідач посилається на те, що Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України встановлено зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" під час застосування розрахунків зі споживачами, зокрема, Приватним підприємством "Дублер-Люкс", що є підставою для переходу до іншої форми судочинства.

Розглянувши заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що Господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 2, 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідач, заявляючи про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, зазначає про встановлення територіальним відділенням Антимонопольного комітету України зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр".

Однак, викладені доводи відповідача не є тими підставами та обставинами, які б свідчили про наявність правових підстав для переходу до розгляду справи в загальному позовному провадженні, у зв`язку з чим у задоволенні заяв відповідача з визначених ним підстав слід відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 прийнято зустрічний позов Приватного підприємства "Дублер-Люкс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про стягнення 199988,91 грн до розгляду з первісним позовом у справі №910/8354/21, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи №910/8354/21 за правилами загального позовного провадження починаючи зі стадії відкриття провадження у справі у відповідності до приписів частини 7 статті 180 Господарського процесуального кодексу України та призначено підготовче засідання у справі.

У судовому засіданні 03.08.2021 відповідач подав клопотання, в якому просить визнати неналежними та недопустимими докази подані Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" визначені у позиціях 1-20 додатках до позовної заяви.

Також відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи з підстав того, що в апеляційному порядку переглядається рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2021 у справі №910/909/21 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" про стягнення витрат у розмірі 85082,00 грн з виконання монтажних робіт Системи контролю доступу та охоронної сигналізації, відеоспостереження. Вказаним рішенням відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на укладення договору на компенсацію витрат з виконання монтажних робіт з Системи контролю доступу та охоронної сигналізації. Відтак, з огляду на суб`єктний склад та обґрунтування позовних вимог у справах №910/909/21 та №910/8354/21, вважає, що справи є пов`язаними між собою і наявні правові підстави для відкладення підготовчого засідання у даній справі з урахуванням дати судового засідання в суді апеляційної інстанції.

У судовому засіданні 03.08.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про встановлення процесуальних строків учасникам справи для подання заяв по суті спору, залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у справі за первісним позовом та відкладення у зв`язку з цим підготовчого засідання на 17.08.2021. При цьому, судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання, оскільки наведені в клопотанні підстави не є належними правовими підставами для відкладення підготовчого засідання у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Разом з цим, відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Враховуючи предмет та підстави позову, а також те, що власником нежитлового приміщення №1019 за адресою Саперне поле, 14/55, за яким, як стверджує первісний позивач, надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території є Товариство з обмеженою відповідальністю "Тівац", суд дійшов висновку, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки даного товариства, а тому наявні правові підстави для залучення до участі у справі вищевказаної особи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за первісним позовом.

06.08.2021 через відділ діловодства суду відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, в яких наголошує на тому, що позивач за первісним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог щодо надання послуг по утриманню посилається на договори, які, з огляду на строк їх дії, втратили чинність та зауважує на тому, що за приписами пункту 6.3 договору «кожна зі сторін має право достроково розірвати цей договір, попередивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання», що і було реалізовано відповідачем за первісним позовом шляхом направлення листа від 17.12.2020. При цьому, відповідач за первісним позовом зазначає про те, що позивач в розумінні Законів України "Про житлово-комунальні послуги", "Про особливості управління багатоквартирним будинком", не підпадає під ознаки управителя та зауважує на тому, що приписи Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачають надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а тому послуга з утримання будинків і споруд та прибудинкових території, за якою позивач вказує про наявність заборгованості, є такою, що не відповідає приписам чинного законодавства.

11.08.2021 через відділ діловодства суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти зустрічного позову з підстав того, що згідно підписаного між сторонами без зауважень договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території та додатку №1 до нього, вартість послуг з утримання будинку та прибудинкової території обраховується від визначеної сторонами в пункті 1.1 договору площі - 729,5 кв. м., яку використовує позивач за зустрічним позовом, а тому його посилання на прийняття від третьої особи в оренду нежилого приміщення площею 150 кв. м. є безпідставним. При цьому, наголошує на тому, що договір не може бути розірваним, оскільки зазначена позивачем за зустрічним позовом підстава для його розірвання «У момент учинення правочину волевиявлення Приватного підприємства «Дублер-Люкс» як учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі» жодним чином не підтверджена і договором не передбачена, а рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/15145/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021, вже відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Дублер-Люкс» про визнання недійсним договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Разом з цим, вказує на те, що жодного рішення про порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" не існує, а питання здійснення контролю за дотриманням законодавства у сфері якості та повноти надання послуг не належать до компетенції територіальних відділень АМК та зауважує на тому, що до матеріалів первісного позову ним подано копії договорів з контрагентами та акти виконаних робіт, які підтверджують надання послуг в будинку, де знаходиться нежитлове приміщення, яке орендує позивач за зустрічним позовом.

12.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача за первісним позовом надійшли письмові пояснення щодо первісних позовних вимог, в який наголошує, що ініціатором укладення договору №1213/07/19 з урахуванням загальної площі 729,5 кв.м. було ПП «Дублер-Люкс» та саме послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій і є експлуатаційними послугами, до яких належать, зокрема: прибирання прибудинкових територій, технічне обслуговування ліфтів, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, дератизація, дезінсекція та включають, в тому числі, в себе послугу з вивезення побутових відходів, тощо. При цьому, зазначає, що згідно п. 5.2 договору розмір плати послуг може бути переглянутий та змінений без попереднього узгодження зі споживачем в разі зміни цін та тарифів на послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

16.08.2021 та 19.08.2021 через відділ діловодства суду надійшли пояснення третьої особи щодо поданих позивачем за первісним позовом заяв по суті спору, в яких наголошує на тому, що позивачем не надано належних доказів передачі-приймання житлового комплексу на обслуговування первісному позивачу та зазначає про те, що після укладення договору №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 з`ясувалось, що послуги з утримання житлового комплексу, надаються первісним позивачем, який не є ані управителем (управляючою компанією), ані виконавцем послуг визначеного у відповідності до вимог чинного законодавства (органом місцевого самоврядування чи за рішенням загальних зборів співвласників будинку) за адресою м. Київ, вул. Саперне поле, буд. 14/55. Також наголошує на тому, що матеріали первісного позову не містять копії рішення Виконавчого комітету Київської міської ради про встановлення тарифів та визначення ТОВ "Перший український експертний центр" виконавцем житлово-комунальних послуг за адресою знаходження нежилого приміщення, а умовами укладеного договору чи додатками до нього не визначено які саме послуги включено до структури тарифів на послуги з утримання житлового комплексу та прибудинкової території і будь-яка належна інформація щодо структури тарифів на послуги з утримання будинку та прибудинкової території та деталізація наданих послуг, за якими заявлені первісні позовні вимоги, до позову не додана. За твердженням третьої особи, первісний позивач користуючись тим, що у житловому комплексі не створено ОСББ та жодний із співвласників не виявив бажання обрати управителя, в порушення вимог чинного законодавства на свій розсуд прийняв рішення та призначив себе чи то управителем, чи то виконавцем житлово-комунальних послуг по житловому комплексу, де відповідач за первісним позовом орендує приміщення, без погодження та отримання відповідного рішення органу місцевого самоврядування/загальних зборів співвласників житлового комплексу та ввів в оману третю особа та орендаря приміщення для укладення договору, який не вимагається та не передбачений Законом.

Разом з цим, третя особа погоджується з доводами відповідача за первісним позовом про розірвання договору №1213/07/19 шляхом реалізації права на односторонню відмову від договору, яке передбачено умовами договору і не може залежати від будь-яких інших умов, крім наявності прийнятого рішення відповідача та направлення відповідного повідомлення позивачу з додержанням умов договору та зазначає про те, що долучений до позовної заяви додаток №1 до договору №1213/07/19 містить іншу дату договору, ніж договір №1213/07/19, що може свідчити, що він є додатком іншого договору, який укладався раніше договору за яким заявлений первісний позов. При цьому, третя особа наголошує на тому, що позивачем за первісним позовом не надано доказів, які б підтверджували користування відповідачем послугами у 2019-2021 роках, так як жоден акт надання послуг відповідачем за первісним позовом не підписаний, а послуги, визначені в актах здачі-приймання наданих послуг/робіт за долученими договорами на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів, на технічне обслуговування пожежних систем, на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ) та підрядного договору, містять досить загальну інформацію з якої не можливо встановити їх обсяг, деталізований зміст, кількість витраченого позивачем часу, зміст вирішених питань, місце, час виконання, а отже не підтверджують факту отримання відповідачем таких послуг саме в такій кількості та розмірі, що заявлений до стягнення. Зауважує також на тому, що частина наданих позивачем документів не стосується періоду за який заявлений борг; строк дії договору на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ), укладеного позивачем з ТОВ «Фірма «Володар-Роз» закінчився і позивач не надав доказів його пролонгації; позивачем не надані докази сплати послуг за договорами, які долучені у підтвердження факту надання відповідачу послуг за спірним договором; з підрядного договору на технічне обслуговування та ремонт диспетчерських систем, укладеного з ПП «Виробничо-конструкторська фірма «Промінь», який укладений в 2013 році не можливо встановити, яких саме об`єктів він стосується і в який період, а за договором на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів, укладеного з МПП «Перун» не можливо встановити чи дійсно роботи проводились в ліфтовому обладнанні, яке встановлено в житловому комплексі та підлягало ремонту; сумнівними є, за твердженням третьої особи, і послуги на технічне обслуговування пожежних систем, укладеного з ТОВ «Супутнік-Крим», зважаючи на те, що автоматична система пожежної сигналізації не підключена на пульт централізованого спостереження пожежної охорони, а за договором на охорону об`єкта, укладеного з ПП «Авангард-Сервіс», які чинили перешкоди у здійсненні господарської діяльності з реалізації товарів та користування нежитловим приміщенням, як третій особі так і відповідачу, не надані докази у підтвердження об`ємів та ціни наданих послуг саме відповідачу за первісним позовом.

Підготовче засідання, призначене на 17.08.2021 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2021 призначено підготовче засідання на 14.09.2021.

20.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що обставина одностороннього розірвання договору відповідно до п. 6.3 договору №1213/07/19 від 01.07.2021 є юридичним фактом, який підтверджений письмово і кореспондується та узгоджується зі ст. 188 ГК України, а зі змісту електронного листа від 22.08.2019 ПП "Дублер-Люкс" адресованого ТОВ "Перший український експертний центр", останній був обізнаний про дійсну площу, яка орендується, втім за основу розрахунків позивачем за первісним позовом взято значно більшу площу, що свідчить про штучне збільшення заборгованості та безпідставність набуття відповідачем за зустрічним позовом майна (коштів) в сумі 199988,91 грн. Окрім того, зауважує на тому, що відповідач за зустрічним позовом посилається на договори надання комунальних послуг з контрагентами, які вже втратили чинність, зокрема: договір на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів №47 від 01.10.2012; договір на технічне обслуговування пожежних систем №107-0 від 15.11.2012 та додаткова угода до нього №40; договір на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів №2/1848-К-12 від 01.10.2012.

25.08.2021 через відділ діловодства суду надійшли пояснення відповідача за первісним позовом, в яких заперечує надання йому послуг з охорони, а навпаки зауважує на вчиненні перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, а саме блокування доступу до приміщення про що свідчать записи з нагрудної камери поліцейських, які викликалися за фактом перешкод у користуванні приміщенням. Окрім того, наголошує на тому, що послуги з охорони не передбачено Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

30.08.2021 через відділ діловодства суду від позивача за зустрічним позовом надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог до 221575,52 грн.

02.09.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення в яких зауважує на тому, що між нею та Приватним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал" 13.02.2020 року укладено прямий договір на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а тому необхідність в отриманні таких послуг від позивача за первісним позовом відсутня. При цьому, зазначає про те, що позивачем за первісним позовом не надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання ПП "Дублер-Люкс" актів виконаних робіт, оскільки направлення здійснювалося на невідому електронну пошту, а письмові докази відсутні, а відтак, за твердженням третьої особи, послуги, зазначені в наданих позивачем за первісним позовом актах, які, до того ж, не містять конкретного переліку, які саме виконувалися роботи та надавалися послуги, вважаються не прийнятими з боку відповідача за первісним позовом. Також наголошує на тому, що оскільки укладений сторонами договір розірвано, акти приймання-передачі послуг сторонами не підписано і доказів прийняття відповідачем за первісним позовом наданих послуг (виконаних робіт) не надано, а всі надані позивачем договори з його контрагентами та акти виконаних до них робіт не є належними та допустимими доказами в підтвердження вартості та обсягів наданих відповідачу за первісним позовом послуг у спірний період, заявлені первісні позовні вимоги є безпідставними. Разом з цим, наголошує на тому, що визначений позивачем за первісним позовом тариф на експлуатаційні послуги не відповідає вимогам чинного законодавства і відповідно не може створювати будь-яких зобов`язань щодо оплати, як для третьої особи, так і для відповідача за первісним позовом та зазначає про те, що для проведення розрахунків між юридичними особами необхідним є розрахунковий документ, втім матеріали справи не містять доказів направлення позивачем за первісним позовом рахунків для оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території відповідачу за первісним позовом. Окрім того, зауважує на тому, що позивач за первісним позовом до договору на охорону об`єкта не надає ані актів наданих послуг, ані розрахунків за надані послуги, тому невідомо за які послуги з охорони має намір стягувати кошти, в той час як третьою особою, в підтвердження неякісних послуг з охорони об`єкта, було надано відеозапис з боді-камер працівників поліції, що підтверджує факт не споживання таких послуг, при цьому зазначає, що інформація щодо кількості контейнерів для сміття за адресою: м. Київ, Саперне поле, 14/55 не підтверджена жодною наданою дислокацією, які до того ж підписані одноособово позивачем за первісним позовом і які не мають посилання на те, що вони є додатками до договору на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ).

06.09.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі №30/60/30-рп/к.21, що перебуває в провадженні територіального відділення АМК України, з підстав того, що Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України надається правова оцінка діям Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", які полягають у нарахуванні власникам (наймачам) нежитлових приміщень житлового комплексу по вул. Саперне Поле, 14/55 м. Києва плати за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за економічно невигідними тарифами.

06.09.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення на зустрічну позовну заяву та заяву про збільшення розміру позовних вимог, в яких зауважено на неможливості набуття відповідачем за зустрічним позовом права здійснювати обслуговування житлового комплексу, адже матеріали справи не містять колективного рішення, яке б підтверджувало волевиявлення співвласників житлового комплексу на доручення відповідачу за зустрічним позовом здійснювати обслуговування будинку. При цьому, наголошує на тому, що відповідач за зустрічним позовом неякісно виконував умови договору №1213/07/19; акти прийому-передачі (виконаних робіт) позивачем за зустрічним позовом не отримано, не підписано, а складені та підписані зустрічним відповідачем одноособово; діяльність за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 здійснювалась на 150 кв.м.; тарифи на послуги невідомо як визначені; відсутній додаток №1 до договору; договір розірвано, а отже обов`язок зі сплати не настав і відповідно кошти в сумі 221575,52 грн сплачені за невідомо, які послуги підлягають поверненню.

09.09.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли заперечення щодо включення відповідачем за зустрічним позовом охоронних послуг, оскільки зі змісту договору №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 вбачається, що сторони мали намір надавати та виконувати свої зобов`язання щодо експлуатаційних послуг, послуг з водопостачання/водовідведення, вивезення твердих побутових відходів, а відповідно і оплати цих послуг і жодних умов щодо охоронних послуг договір не містить, а підписаний між сторонами додаток №1 до договору №_____ від 07.02.2019, в якому закріплені послуги з охорони, не є додатком до договору №1213/07/19.

10.09.2021 через відділ діловодства суду від відповідача за зустрічним позовом надійшли заперечення на заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, з підстав того, що у додатку №1 до договору вказано про належність до складу експлуатаційних витрат і послуг з охорони, а тому вимоги позивача за зустрічним позовом в частині здійснення перерахунку платежів з виключення вартості такої послуги, а відтак і збільшення розміру передплати, є необґрунтованим. При цьому, зауважив, що чинність договору №1213/07/19 була підтверджена в судовому порядку і не підлягає доказуванню у межах даної справи, а правовідносини між сторонами регулюються не лише нормами чинного законодавства у сфері житлово-комунальних послуг, але і умовами договору, за якими відповідач за первісним позовом взяв на себе зобов`язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати надані послуги.

14.09.2021 через відділ діловодства суду від позивача за зустрічним позовом надійшли заперечення на подані відповідачем за зустрічним позовом заперечення на заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, в яких заявник наголошує на безпідставності включення до відшкодування вартості охоронних послуг до експлуатаційних витрат, оскільки відсутні договірні відносини між сторонами в цій частині.

Також в цей же день через відділ діловодства суду надійшли пояснення третьої особи в яких, окрім попередньо висловлених заперечень, наголошено на тому, що передача житлового комплексу за адресою м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 на обслуговування до ТОВ "Перший український експлуатаційний центр" за актом від 01.07.2017 не свідчить про набуття ним права власності чи господарського віддання на механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі №910/16343/20, а відтак і не набував жодних правомочностей ані управителя, ані балансоутримувача житлового комплексу.

У судовому засіданні 14.09.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви про збільшення зустрічних позовних вимог та відкладення підготовчого засідання.

Так, згідно приписів пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом дотримано вимоги частини 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, а саме надані належні докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи та доплачено судовий збір у встановленому порядку та розмірі, а тому така заява підлягає прийняттю судом до розгляду.

22.09.2021 через відділ діловодства суду від позивача за зустрічним позовом надійшла заява про відкликання поданої ним заяви про збільшення розміру позовних вимог з посиланням на приписи пункту 3 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.

04.10.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшла заява про визнання не належними докази, подані в обґрунтування первісних позовних вимог, в яких зазначено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі №910/16343/20 за позовом ТОВ "Тівац" до ТОВ "Перший український експертний центр" про зобов`язання усунути перешкоди та стягнення 193446,04 грн, встановлено обставину відсутності набуття ТОВ "Перший український експлуатаційний центр" права власності чи господарського відання на механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 і позивачем за первісним позовом у даній справі не надано жодного спільного документу (рішення, договору, акту приймання-передачі) про передачу на технічне обслуговування та поточний ремонт механічного, електричного, сантехнічного та іншого обладнання житлового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 від співвласників житлового комплексу, а тому подані документи, зокрема, договори між ТОВ "Перший український експертний центр" з контрагентами на обслуговування будинку і складені акти до них, є неналежними доказами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 продовженого строк підготовчого провадження та призначено підготовче засідання на 09.11.2021.

У судовому засіданні 09.11.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання третьої особи про зупинення провадження у справі, про залишення без розгляду заяви позивача за зустрічним позовом про відкликання заяви про збільшення розміру позовних вимог та відкладення підготовчого засідання.

Так, приписами пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Вказана норма встановлює обов`язок господарського суду зупинити провадження у справі. Причиною зупинення в даному випадку є неможливість розгляду справи, що знаходиться в провадженні господарського суду, до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Позаяк, третя особа вказуючи про необхідність зупинення провадження у даній справі зауважує на тому, що Північним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України надається правова оцінка діям Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", що не є тим випадком, який передбачений пунктом 5 частиною 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні клопотання третьої особи про зупинення провадження у справі.

При цьому, розглянувши заяву позивача за зустрічним позовом про відкликання поданої ним заяви про збільшення розміру зустрічних позовних суд дійшов висновку про залишення її без розгляду, з підстав того, що вона подана вже після прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог до розгляду, а вимоги Господарського процесуального кодексу України не передбачають права відкликати заяву, яка вже прийнята судом.

16.11.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи на виконання вимог суду надійшли пояснення щодо строку подання пояснень щодо позову, в яких просить продовжити строк на надання пояснень по суті спору та долучити їх до справи.

17.11.2021 через відділ діловодства суду від позивача за первісним позовом надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи, на виконання вимог суду, копії передавального акту ТОВ "ЖЕК 2617" від 15.09.2017 з додатками, акт прийому-передачі від 30.01.2017.

19.11.2021 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли заяви про долучення до матеріалів справи відповіді ДВ "Преса України", яке було замовником будівництва житлово-офісно-торгівельно-розважального комплексу за адресою вул. Саперне поле, 14/55, згідно якої первинні документи про передачу на баланс ТОВ "ЖЕК 2617" чи ТОВ "Перший український експертний центр" вказаного комплексу не знайдені та документи, що підтверджують присвоєння поштової адреси закінченому будівництвом об`єкту: "Будівництво житлово-офісно-торгівельно-розважальному комплексу на вул. Анрі Барбюса, 52/1 у Печерському районі міста Києва. ІІІ чергу" та присвоєння йому поштової адреси вул. Саперне поле, 14/55 у Печерському районі міста Києва.

У судовому засіданні 19.11.2021 позивачем за зустрічним позовом подано заяву про збільшення розміру позовних вимог до 269683,52 грн.

У судовому засіданні 19.11.2021 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду заяви про збільшення зустрічних позовних вимог, про продовження строку для подання пояснень щодо позову третьої особи, про прийняття до розгляду додаткових доказів. При цьому, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 03.12.2021.

Так, судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом дотримано вимоги частини 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, а саме наявні належні докази отримання копії такої заяви та доданих до неї документів відповідачу за зустрічним позовом та третій особі, про що свідчать відмітки уповноважених представників учасників справи про отримання та доплачено судовий збір у встановленому порядку і розмірі, а тому така заява підлягає прийняттю судом до розгляду.

Отже, новою ціною позову за зустрічним позовом є повернення передплати за договором №1213/07/19 від 01.07.2019 у загальному розмірі 269683,52 грн.

При цьому, розглянувши викладену в поясненнях третьої особи заяву про продовження строку на їх подання, суд керуючись частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе визнати поважними причини пропуску третьою особою строку для подання пояснень та продовжити такий строк до дати фактичного їх подання.

Так, відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при розгляді справи суд керується принципом верховенства права.

Відповідно до Копенгагенського документа (Документ Копенгагенської наради Конференції щодо людського виміру НБСЄ, 1990) "верховенство права не зводиться лише до формальної законності, яка забезпечує правильність та узгодженість процесу творення і впровадження в життя демократичного ладу, а означає також і справедливість, засновану на визнанні та повному сприйнятті людської особи як найвищої цінності та яку гарантовано інститутами, що забезпечують рамки для її якнайповнішого вираження".

Таким чином, дотримання принципу верховенства права перебуває у тісному взаємозв`язку з забезпеченням права на доступ до правосуддя, в тому числі з реалізацією принципу змагальності сторін, який означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі "Ruiz-Mateos проти Іспанії", п. 63).

Принцип змагальності сторін нерозривно пов`язаний і з принципом рівності сторін. Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що принцип рівності сторін у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах "Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands" від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та "Ankerl v. Switzerland" від 23 жовтня 1996 р., п. 38).

З урахуванням принципу верховенства права, з метою забезпечення принципу змагальності (ст. 13 ГПК України) та всебічного, повного і об`єктивного визначення обставин справи, які підлягають встановленню, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження третій особі строку для подачі пояснень щодо позову до дати фактичного їх подання та прийняття пояснень до розгляду.

Разом з цим, відповідно до приписів частини 1, 2, 3, 4, 5 та 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Зі змісту статті 80 ГПК України вбачається, що учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті (позову, відзиву на позов, письмових пояснень) або у строк, встановлений судом для їх подання.

Водночас процесуальний закон також надає можливість особі подати докази поза межами встановленого законом або судом строку, але тільки за умови, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, суд може прийняти до розгляду докази, подані стороною після подання заяв по суті спору, коли встановить, що сторона не мала можливості подати їх у визначений законом або судом строк з причин, що не залежали від неї.

Слід зауважити, що відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласність і відкритість судового процесу, змагальність сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції сторони діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.

Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1993 у справі «Руіз-Матеос проти Іспанії»).

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38).

Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №912/2007/18.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись принципами господарського судочинства з урахуванням конвенційного права кожного на справедливий судовий розгляд, враховуючи, що на момент подання заяв по суті спору, зокрема, позову та пояснень щодо позову, учасники справи не могли передбачити підстави заперечень проти позову, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття їх до розгляду.

09.12.2021 через відділ діловодства суду від позивача за первісним позовом надійшла заява про відшкодування витрат за надану професійну правничу допомогу, згідно якої за результатом розгляду справи просить покласти на відповідача за первісним позовом витрати на оплату таких послуг в сумі 30000,00 грн.

Судове засідання, призначене на 03.12.2021 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 призначено повторно судове засідання для розгляду справи по суті.

11.01.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшло клопотання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, в якій у разі ухвалення рішення у даній справі на користь ПП «Дублер-Люкс» просить включити до судових витрат та стягнути з ТОВ «Перший український експертний центр» витрати на правничу допомогу третьої особи в сумі 114000,00 грн.

Також в цей же день через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення на заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивача за первісним позовом, в якій просить відмовити у відшкодуванні таких витрат з підстав їх недоведеності та безпідставності.

01.02.2022 через відділ діловодства суду від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) надійшли письмово викладені судові дебати у даній справі, а від третьої особи окрема думка щодо оцінки досліджених доказів по даній господарській справі (судові дебати).

Також 01.02.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшла заява про залучення документів про надання правової допомоги, в якій у разі ухвалення рішення у даній справі на користь ПП «Дублер-Люкс» просить включити до судових витрат та стягнути з ТОВ «Перший український експертний центр» витрати на правничу допомогу третьої особи в загальній сумі 129400,00 грн.

04.02.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшла заява про залучення документів про надання правничої допомоги, в якій у разі ухвалення рішення у даній справі на користь ПП «Дублер-Люкс» просить включити до судових витрат та стягнути з ТОВ «Перший український експертний центр» витрати на правничу допомогу третьої особи в загальній сумі 149800,00 грн.

21.02.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшла заява про залучення документів про надання правничої допомоги, в якій у разі ухвалення рішення у даній справі на користь ПП «Дублер-Люкс» просить включити до судових витрат та стягнути з ТОВ «Перший український експертний центр» витрати на правничу допомогу третьої особи в загальній сумі 164200,00 грн.

22.02.2022 через відділ діловодства суду третя особа подала письмову промову представника третьої особи у судових дебатах по зустрічній позовній заяві щодо оцінки досліджених обставин та доказів у судовому засіданні (продовження).

Також цього ж дня через відділ діловодства суду від третьої особи надійшло клопотання про притягнення до відповідальності позивача за первісним позовом та його представника за введення суду в оману через повідомлення суду неправдивих відомостей щодо того, що пожежна система є працюючою та стягнути в дохід державного бюджету штраф за зловживання процесуальними правами під час розгляду справи - повідомлення неправдивої інформації.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошувались перерви, зокрема, до 01.03.2022.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відтак, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та активними бойовими діями у Київській області та місті Києві судове засідання 01.03.2022 не відбулось.

Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022 та №341/2022 від 17.05.2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 26.03.2022 строком на 30 діб, з 05 год. 30 хв. 25.04.2022 строком на 30 діб та з 05 год. 30 хв. 25.05.2022 строком на 90 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Стаття 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначає, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Отже, навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

Враховуючи вищевикладене, ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2022 судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 26.07.2022.

У судовому засіданні 26.07.2022 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом про відкладення розгляду справи та у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголосив перерву до 09.08.2022.

Так, відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Отже, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

При цьому, частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

У даному випадку, наведена відповідачем за первісним позовом підстава для відкладення розгляду справи не є тим випадком, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України для вчинення судом відповідної процесуальної дії.

09.08.2022 через відділ діловодства суду від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) надійшла заява про розподіл судових витрат на правничу допомогу, в якій у разі ухвалення рішення у даній справі на користь ПП «Дублер-Люкс» просить стягнути з ТОВ «Перший український експертний центр» витрати на правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн.

У судовому засіданні 09.08.2021 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" первісні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити; проти зустрічних позовних вимог заперечив, просив відмовити. В свою чергу, представники Приватного підприємства "Дублер-Люкс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" зустрічні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити; проти первісних позовних вимог заперечили, просили відмовити.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 09.08.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі акту прийому-передачі від 30.01.2017 визнано об`єкт житлово-офісного-торговельно-розважального комплексу, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 52/1 (третьої черги) готовим до експлуатації та передано його на обслуговування та експлуатацію до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК-2617» (загальна площа будівлі - 30164,8 кв.м.).

Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.04.2017 №191 присвоєно закінченому будівництвом об`єкту «Будівництво житлово-офісного-торговельно-розважального комплексу на вул. Анрі Барбюса, 52/1 у Печерському районі міста Києва. ІІІ черга» поштову адресу: вул. Саперне поле, 14/55 у Печерському районі міста Києва.

Згідно акту приймання-передачі від 01.07.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖЕК 2617" передало зі свого обслуговування на обслуговування Товариству з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (позивачу за первісним позовом) житловий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55 у Печерському районі м. Києва (загальна площа будівлі 30164,8 кв. м).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тівац" (третя особа у справі) є власником нежитлового приміщення №1019 площею 729,5 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №230137368 від 29.10.2020.

11.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тівац", як орендодавцем, та Приватним підприємством "Дублер-Люкс", як орендарем, укладено договір №ТД0059 оренди нежилих приміщень (далі - договір оренди), за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування нежилі приміщення, які належать орендодавцю на праві приватної власності, визначені додатками до цього договору, які є невід`ємними частинами цього договору.

За умовами п. 1.2 договору оренди приміщення розташовані за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, група приміщень № 1019, поверх "Цоколь", верхній рівень.

Передача приміщень в оренду здійснюється за актом прийому-передачі (п. 3.2 договору оренди).

Згідно з п. 4.1 договору оренди він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020.

Відповідно до п. 5.1 договору оренди за користування приміщеннями орендар щомісяця на користь орендодавця сплачує орендну плату у розмірі визначеному додатками до цього договору, які є невід`ємними частинами цього договору. Орендна плата включає в себе вартість всіх складових витрат по утриманню і експлуатації приміщення (електропостачання, водопостачання та водовідведення, опалення, вивіз сміття, утримання будинку та прибудинкової території та ін.).

Сторони склали акт №1 приймання-передачі нежилих приміщень до договору №ТД0059 від 11.03.2019, за яким орендодавець - ТОВ "Тівац" передав, а орендар ПП "Дублер-Люкс" прийняв у користування нежилі приміщення загальною площею 150 кв. м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, група приміщень № 1019, поверх "Цоколь", верхній рівень.

01.07.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", як постачальником, Товариством з обмеженою відповідальністю "Тівац", як власником, та Приватним підприємством "Дублер-Люкс", як споживачем, був укладений договір №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (далі - договір про участь на утримання будинку), за умовами п. 1.1 якого постачальник надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території (далі - послуги) по нежитловому приміщенню №1019 будинку на вул. Саперне поле, 14/55 в м. Києві, загальною площею 729,5 кв. м, що належить споживачу до договору оренди №ТД0059 згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 07.02.2019 та використовується для розміщення торгового офісу.

Споживач відшкодовує постачальнику вартість спожитих комунальних послуг, а саме: водопостачання до нежитлового приміщення №1019 в будинку на вул. Саперне поле, 14/55, згідно додатку № 1 (п. 1.2 договору про участь на утримання будинку).

Споживач сплачує вартість наданих послуг до яких входить плата за вивіз твердих побутових відходів, згідно до розрахунку, який є невід`ємним додатком №1 договору (п. 1.3 договору про участь на утримання будинку).

Оплата послуг з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційних послуг) здійснюється щомісячно не пізніше 3 числа поточного місяця в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у розмірі 100% передоплати обумовленої у додатку №1. За перший місяць надання послуг передоплата здійснюється на розрахунковий рахунок постачальника, протягом трьох банківських днів з моменту підписання договору (п. 1.4 договору про участь на утримання будинку).

За умовами п. 2.1.1 договору про участь на утримання будинку постачальник зобов`язався надавати споживачу послуги згідно з розрахунком, що є невід`ємною частиною цього договору.

Споживач зобов`язався: сплачувати за надані послуги не пізніше трьох днів з дня отримання рахунку-фактури, але не пізніше 3 числа наступного місяця, незалежно від фінансових результатів своєї господарської діяльності. Отримувати рахунок у постачальника є обов`язком споживача, несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від зобов`язання своєчасної оплати (п. 2.2.1); здійснювати оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території відповідно до п. 1.3 (п. 2.2.2); брати участь в загальних для цього будинку та прибудинкової території витратах, пов`язаних з його експлуатацією (п. 2.2.5); щомісяця підписувати акти наданих послуг та один примірник повертати постачальнику (п. 2.2.6) та протягом трьох місяців, з дати підписання договору, заключити прямий договір з ПрАТ «АК «Київводоканал» та самостійно сплачувати фактичні витрати і нести відповідальність за правильність здачі показників приладів та своєчасну сплату (п.2.2.12).

Згідно з п. 5.1 договору про участь на утримання будинку про припинення використання послуг споживач за місяць письмово повідомляє постачальника (при умові, що таке припинення можливе при передачі (відчуження) даного приміщення, визначеного у п. 1.1 даного договору). При цьому, споживач зобов`язується до припинення послуг надати підтверджувальні документи про передачу приміщення третій особі для постачальника та відсутності заборгованості за надані послуги.

Пунктом 5.2 договору про участь на утримання будинку погоджено, що розмір плати послуг може бути переглянутий та змінений без попереднього узгодження зі споживачем в разі зміни цін і тарифів на послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

За пунктом 6.1 договір про участь на утримання будинку набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 06.02.2020.

Договір вважається щороку продовженим на такий же строк та на тих самих умовах, при цьому внесення змін до договору не вимагається (пункт 6.2 договору про участь на утримання будинку).

Відповідно до п. 6.3 договору про участь на утримання будинку кожна зі сторін має право достроково розірвати цей договір, попередивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання.

При цьому, у пункті 7.1 договору про участь на утримання будинку сторони узгодили, що на виконання цього договору та керуючись ч. 3 ст. 631 ЦК України, умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, тобто з 07.02.2019.

Сторони без зауважень підписали додаток № 1 до договору від 07.02.2019 "Розрахунок до договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території вул. Саперне поле, 14/55", згідно якого, зокрема, експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону і становлять 12313,96 грн (729,5 кв. м * 16,88 грн) та 2910,71 грн (729,5 кв. м * 3,99 грн) відповідно, разом на місяць 15224,67 грн з ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території у період з 10.09.2019 по 21.08.2020 Приватне підприємство «Дублер-Люкс» здійснило передплату за послуги, перерахувавши на користь ТОВ "Перший український експертний центр" грошові кошти в загальній сумі 269683,52 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями.

Листом №17/12/2020 від 17.12.2020 зустрічний позивач повідомив ТОВ "Перший український експертний центр" про розірвання договору про участь на утримання будинку з моменту отримання цього повідомлення.

Листом №1400 від 31.12.2020 відповідач за зустрічним позовом повідомив Приватне підприємство "Дублер-Люкс" про відмову у розірванні договору про участь на утримання будинку, з підстав того, що визначена підстава для розірвання договору жодним чином не підтверджена і договором не передбачена.

При цьому, рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/15145/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021, за позовом Приватного підприємства «Дублер - Люкс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» про визнання недійсним договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 № 1213/07/19 та стягнення 269683,52 грн безпідставно сплачених коштів в позові відмовлено.

Отже, як зазначає позивач за первісним позовом, договір є дійсним та підлягає до виконання сторонами, втім Приватне підприємство «Дублер-Люкс» не належним чином виконує взяті на себе зобов`язання за договором щодо сплати експлуатаційних витрат, у зв`язку з чим у період з 01.02.2020 по 01.05.2021 виникла заборгованість в сумі 172233,50 грн, на яку у відповідності до приписів статті 625 Цивільного кодексу України первісним позивачем нараховано 3% річних у розмірі 2017,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 8214,62 грн.

Відповідач за первісним позовом, в свою чергу, подав зустрічний позов про стягнення 269683,52 грн передоплати за договором про участь на утримання будинку № 1213/07/19 від 01.07.2019, з підстав того що первісний позивач жодні послуги не надавав та відсутній розрахунок вартості послуг, який є невід`ємною частиною договору, що є підставою для повернення передоплати, сплаченої на підставі п. 1.4 договору в сумі 269683,52 грн за період з вересня 2019 року по вересень 2020 року. При цьому, зустрічний позивач посилається на обставини розірвання договору про участь на утримання будинку з 30.01.2021, оскільки надіслав відповідачу за зустрічним позовом лист від 17.12.2020 про розірвання договору, який відповіддю від 31.12.2020 підтвердив отримання листа та відмовив у розірванні договору та зазначає, що орендує нежитлові приміщення загальною площею 150 кв. м, а не 729,5 кв. м, з якої і здійснювались нарахуванням первісним позивачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 Цивільного кодексу України).

Згідно приписів частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку визначено Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", який регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав і виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласником багатоквартирного будинку є власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З аналізу наведених положень законодавства в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожний власник квартири (нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території.

У відповідності із п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно частини 2 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" встановлено, що витрати на управління багатоквартирним будинком включають: витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

За змістом частин 2, 3 статті 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Таким чином, обов`язок утримання майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, статті 322 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тівац" є власником нежитлового приміщення №1019 площею 729,5 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №230137368 від 29.10.2020, отже, у розумінні Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", є співвласником офісної будівлі за адресою м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55.

Відтак, ТОВ "Тівац" як співвласник офісної будівлі за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, виходячи зі змісту частини 1, 2 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", зобов`язане брати участь в утриманні спільного майна пропорційно до його частки співвласника, тобто пропорційно належної йому на праві власності площі - 729,5 кв. м.

В той же час, вказане вище нежитлове приміщення перебуває в оренді у відповідача за первісним позовом на підставі укладеного 11.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тівац", як орендодавцем, та Приватним підприємством "Дублер-Люкс", як орендарем, договору №ТД0059 оренди нежилих приміщень, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування нежилі приміщення, які належать орендодавцю на праві приватної власності, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, група приміщень № 1019, поверх "Цоколь", верхній рівень.

Відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

При цьому, суд констатує, що визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на утримання багатоквартирного будинку, чинне законодавство не визначає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав управителя будинку, зокрема не встановлює права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна.

Відтак, зважаючи на загальні підстави виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України), відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на утримання будинку мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та управителем багатоквартирного будинку (особою, яка фактично здійснює її функції з утримання будинку), або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна. Тобто обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у відповідному розмірі, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з управителем багатоквартирного будинку або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Судом встановлено, що між співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м.Київ, вул. Саперне поле, 14/55 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" як управителем багатоквартирного будинку відповідний договір не укладався.

В той же час, Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" фактично здійснює функції управителя забезпечуючи надання послуг, які направлені на задоволення господарсько-побутових потреб співвласників багатоквартирного будинку, а також його утримання в належному стані.

Жодних доказів на підтвердження надання відповідних послуг в будинку за адресою: м.Київ, вул. Саперне поле, 14/55 іншою особою ніж Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", або ж утримання майна власними силами співвласників багатоквартирного будинку учасниками справи під час розгляду справи суду не надано.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у статті 193 Господарського кодексу України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Отже, договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно приписів статті 638 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягнули згоди з усіх істотних умов договору (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Як встановлено судом, 01.07.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" як постачальником, Товариством з обмеженою відповідальністю "Тівац", як власником, та Приватним підприємством "Дублер-Люкс", як споживачем, був укладений договір №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, за умовами п. 1.1 якого постачальник надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території по нежитловому приміщенню №1019 будинку на вул. Саперне поле, 14/55 в м. Києві, загальною площею 729,5 кв. м, що належить споживачу до договору оренди №ТД0059 згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 07.02.2019 та використовується для розміщення торгового офісу.

Отже, укладаючи за власним волевиявленням без будь-яких зауважень вказаний договір Приватне підприємство «Дублер-Люкс» взяло на себе зобов`язання сплачувати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території по нежитловому приміщенню №1019 будинку на вул. Саперне поле, 14/55 в м. Києві, виходячи із загальної площі 729,5 кв. м.

Під час розгляду справи жодних доказів внесення змін до договору щодо площі, за яку відповідач за первісним позовом зобов`язався нести витрати, як і доказів звернення до позивача за первісним позовом щодо необхідності внесення таких змін до договору суду надано не було, а електронний лист від 22.08.2019, направлений 05.09.2019, та доповідна записка бухгалтера ПП «Дублер-Люкс», на які посилається відповідач за первісним позовом, судом до уваги не приймаються, оскільки за приписами ч. 1 ст. 651 та ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Умовами пункту 4.1 договору про участь на утримання будинку сторони визначили, що спірні питання, що виникають під час дії даного договору, вирішуються сторонами шляхом переговорів, а досягнуті домовленості в обов`язковому порядку фіксуються додатковою угодою, яка з моменту її підписання стає невід`ємною частиною договору. Доказів укладення додаткової угоди щодо внесення змін до договору про участь на утримання будинку в частині, визначеної площі, за яку мають сплачуватися експлуатаційні послуги, суду надано не було. При цьому, суд зауважує, що з моменту укладення договору до липня 2020 року відповідач за первісним позовом сплачував кошти за договором №1213/07/19 від 01.07.2019 виходячи саме з узгодженої договором площі 729,5 кв. м. і жодних зауважень чи звернень до позивача за первісним позовом щодо необхідності внесення змін до договору в цій частині не висловлював, тобто визнавав факт наявності в нього відповідного зобов`язання. В свою чергу, правовідносини оренди, що склались між третьою особою та відповідачем за первісним позовом стосуються саме вказаних осіб і не можуть змінювати узгоджені сторонами умови спірного договору без дотримання порядку внесення змін до нього.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 по справі №916/5073/15 та від 21.03.2018 по справі №760/14438/15-ц.

Доказів у спростування презумпції дійсності вказаного договору суду надано не було, а рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/15145/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021, у задоволенні позову Приватного підприємства «Дублер - Люкс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» про визнання недійсним договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 р. № 1213/07/19 та стягнення 269683,52 грн безпідставно сплачених коштів відмовлено.

Під час розгляду справи №910/15145/20 судом було встановлено, що при укладанні договору №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства та правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача за первісним позовом та третьої особи щодо не відповідності договору №1213/07/19 від 01.07.2019 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території вимогам чинного законодавства ні за формою, ні за змістом, ні за правовим статусом позивача за первісним позовом, оскільки такі доводи спрямовані на переоцінку судового рішення у справі №910/15145/20, що є неприпустимим та суперечить принципу правової певності, що є одним з основних елементів верховенства права, суть якого полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами та не можливості піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Таким чином, оскільки договір про участь на утримання будинку в судовому порядку недійсним не визнаний, в силу встановленої ст. 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, цей договір є дійсним та є обов`язковим для виконання сторонами в відповідності до приписів статті 629 Цивільного кодексу України, що спростовує доводи відповідача за первісним позовом та третьої особи щодо відсутності правових підстав для виконання умов договору через його не відповідність вимогам чинного законодавства.

За умовами п. 1.1 договору про участь на утримання будинку, постачальник надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Споживач сплачує вартість наданих послуг, до яких входить плата за вивіз твердих побутових відходів, згідно до розрахунку, який є невід`ємним додатком № 1 договору (п. 1.3 договору про участь на утримання будинку). Оплата послуг з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційних послуг) здійснюється щомісячно не пізніше 3 числа поточного місяця в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у розмірі 100% передоплати обумовленої у додатку № 1. За перший місяць надання послуг передоплата здійснюється на розрахунковий рахунок постачальника, протягом трьох банківських днів з моменту підписання договору (п. 1.4 договору про участь на утримання будинку).

З аналізу наведених умов договору про участь на утримання будинку в цілому, що розміщені в розділі предмет договору вбачається, що сторонами узгоджено надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які включають в себе, в тому числі, вивіз твердих побутових відходів та експлуатаційні послуги, що спростовує доводи відповідача за первісним позовом та третьої особи про те, що умовами укладеного договору не було встановлено обов`язку сплачувати за експлуатаційні послуги, посилаючись лише на окремі пункти договору (п.1.3), в той час як договір має оцінюватися в цілому виходячи з мети його укладення.

Згідно ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до житлово-комунальних послуг належать:1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, до експлуатаційних послуг, зокрема, належить прибирання прибудинкових територій, технічне обслуговування ліфтів, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, дератизація, дезінсекція тощо.

Додатком №1, який підписаний сторонами договору без заперечень та скріплений печатками, узгоджено, що експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону і становлять 12313,96 грн (729,5 кв. м * 16,88 грн) та 2910,71 грн (729,5 кв. м * 3,99 грн) відповідно, разом на місяць 15224,67 грн з ПДВ.

Відповідач за первісним позовом та третя особа заперечують надання таких послуг протягом строку договору з огляду на неузгодження виду та вартості послуг у додатку № 1 до договору, посилаючись на те, що долучений до позовної заяви додаток №1 до договору №1213/07/19 містить іншу дату договору, ніж договір №1213/07/19, а саме: від 07.02.2019, що може свідчити, що він є додатком іншого договору, який укладався раніше договору за яким заявлений первісний позов.

Частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

У пункті 7.1 договору про участь на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 сторони узгодили, що на виконання цього договору та керуючись ч. 3 ст. 631 ЦК України, умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, тобто з 07.02.2019.

Під час розгляду справи сторонами не надано суду доказів укладення будь-яких інших договорів, ніж договір про участь на утримання будинку, а відтак, враховуючи умови пункту 7.1 договору щодо розповсюдження його дії до відносин сторін з 07.02.2019, суд приходить до висновку, що долучений до матеріалів справи додаток №1 стосується саме правовідносин сторін, які оформлені договором №1213/07/19 від 01.07.2019 та виникли до його укладення, в якому сторони за взаємною згодою визначили перелік послуг та їх вартість.

При цьому, судом враховано, що відповідач за первісним позовом тривалий час сплачував експлуатаційні послуги у визначеному додатком №1 розмірі і жодних зауважень щодо їх виду та вартості не висловлював, що свідчить про визнання ним факту належності даного додатку до договору про участь на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 і узгодженість виду та вартості послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17).

Погоджуючи в договорі та відповідному додатку вид і вартість послуг, виходячи з узгодженої сторонами договору загальної площі орендованого приміщення, позивач за первісним позовом розумно покладався на виконання Приватним підприємством «Дублер-Люкс» вказаних умов договору і такі умови взаємовідносин сторін не заперечувалися вказаною особою у попередні періоди взаємодії сторін, а навпаки визнавались шляхом сплати відповідних коштів до липня 2020 року, без будь-яких зауважень.

За умовами п. 2.1.1 договору про участь на утримання будинку постачальник зобов`язався надавати споживачу послуги згідно з розрахунком, що є невід`ємною частиною цього договору.

Споживач зобов`язався: сплачувати за надані послуги не пізніше трьох днів з дня отримання рахунку-фактури, але не пізніше 3 числа наступного місяця, незалежно від фінансових результатів своєї господарської діяльності. Отримувати рахунок у постачальника є обов`язком споживача, несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від зобов`язання своєчасної оплати (п. 2.2.1); здійснювати оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території відповідно до п. 1.3 (п. 2.2.2); брати участь в загальних для цього будинку та прибудинкової території витратах, пов`язаних з його експлуатацією (п. 2.2.5); щомісяця підписувати Акти наданих послуг та один примірник повертати постачальнику (п. 2.2.6).

За твердженнями позивача за первісним позовом, у період з січня 2020 року по квітень 2021 року (включно) ним надавались відповідачу за первісним позовом послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати) згідно умов договору про участь на утримання будинку, про що Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" було складено акти надання послуг, а саме експлуатаційних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, акти надання послуг за спірний період, які було надано позивачем в обґрунтування своїх первісних позовних вимог, зі сторони відповідача за первісним позовом не підписано та печаткою не скріплено. Доказів надання постачальником за договором таких актів споживачу на підпис матеріали справи не містять. В той же час, умовами укладеного правочину сторони не встановлювали обов`язку позивача за первісним позовом направляти акти наданих послуг відповідачу за первісним позовом, як і не передбачили обов`язку відповідача за первісним позовом самостійно отримувати відповідні акти у виконавця, встановивши лише зобов`язання з їх щомісячного підписання.

При цьому, у підтвердження факту надання обумовлених договором послуг - експлуатаційних послуг (з технічного обслуговування ліфтів, технічного обслуговування протипожежних систем, вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів, технічне обслуговування та ремонт диспетчерських систем, охоронних послуг) позивач за первісним позовом надав укладені договори з відповідними виконавцями таких робіт та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: МПП "Перун" (обслуговування ліфтів), ТОВ "Спутнік-Крим" (обслуговування протипожежних систем), ТОВ "Фірма "Володар-Роз" (вивезення ТПВ), ПП "Виробничо-конструкторська фірма "Промінь" (обслуговування та ремонт диспетчерських систем), ПП "Авангард-сервіс" (послуги з охорони).

Матеріали справи не містять і відповідачем за зустрічним позовом та третьою особою не надано доказів того, що такі послуги взагалі не надавалися (доказів складення будь-яких актів/претензій не отримання тієї чи іншої послуги чи звернення до позивача за первісним позовом у період дії договору з претензіями, вимогами щодо не надання послуги) або ж що такі послуги відповідач за первісним позовом чи третя особа отримували від інших осіб чи забезпечували їх виконання власними силами і засобами.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/233/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів, цілком вірогідним є факт надання позивачем за первісним позовом узгоджених договором експлуатаційних послуг, а відтак і наявність обов`язку сплатити за надані послуги.

При цьому, судом відхиляються доводи про те, що подані копії договорів з контрагентами та акти виконаних робіт не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки містять досить загальну інформацію з якої не можливо встановити їх обсяг, деталізований зміст, кількість витраченого позивачем часу, зміст вирішених питань, місце, час виконання, а отже не підтверджують факту отримання відповідачем за первісним позовом таких послуг саме в такій кількості та розмірі, що заявлений до стягнення, оскільки вказані документи підтверджують факт надання послуг в будинку, де знаходиться нежитлове приміщення, яке орендує позивач за зустрічним позовом, а не щодо послуг по конкретно визначеному приміщенню. Долучені до матеріалів справи договори з відповідними виконавцями цих послуг та акти виконаних робіт свідчать про фактичне надання експлуатаційних послуг у спірний період у будинку, де знаходиться нежитлове приміщення, яке орендує відповідач за первісним позовом, що складаються із технічного обслуговування ліфтів, технічного обслуговування протипожежних систем, вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів, технічне обслуговування та ремонт диспетчерських систем, охоронних послуг, при цьому, жодних доказів у спростування факту надання вказаних послуг суду не надано. Безпідставними є і доводи відповідача за первісним позовом та третьої особи, що надані позивачем договори на надання експлуатаційних послуг, укладені з його контрагентами вже втратили чинність, оскільки умовами вказаних договорів встановлено пролонгацію договору на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін вказаних договорів не заявить письмово про припинення дії договору; доказів припинення дії наданих договорів суду не надано, а отже договори діяли у спірний період та виконувались, про що складені відповідні акти виконаних робіт, які підписані без заперечень.

Умовами договору про участь на утримання будинку та додатку до нього сторони визначити вид послуг (експлуатаційні послуги) і встановили ціну за такі послуги з розрахунку на один квадратний метр загальної площі нежитлового приміщення, а не конкретно визначеного обсягу наданої послуги, що не протирічить вимогам чинного законодавства, враховуючи специфіку правовідносин, пов`язаних з наданням послуг на утримання, що спростовує доводи щодо не доведення позивачем за первісним позовом вартості та обсягів наданих відповідачу послуг у спірний період. При цьому, суд не приймає до уваги доводи про те, що тариф на експлуатаційні послуги не відповідає вимогам чинного законодавства і відповідно не може створювати будь-яких зобов`язань щодо оплати, оскільки, в даному випадку, сторонами підписано без будь-яких зауважень додаток №1 до договору, що є розрахунком до договору про участь на утримання будинку, в якому погодили вартість послуг, виходячи з розрахунку одного квадратного метру.

Договірною є ціна, щодо якої сторони дійшли згоди при укладенні договору як щодо оплати одним контрагентом іншому за виконання взятого на себе останнім зобов`язання. Отже, договірною вважатиметься ціна, щодо розміру якої сторони спільно, обопільно домовилися, й така згода знайшла закріплення у відповідному договорі.

Як вже було зазначено судом, додатком №1, який підписаний сторонами договору без заперечень та скріплений печатками, узгоджено, що експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону і становлять 12313,96 грн (729,5 кв. м * 16,88 грн) та 2910,71 грн (729,5 кв. м * 3,99 грн) відповідно, разом на місяць 15224,67 грн з ПДВ.

Водночас, приписами пункту 5.2 договору про участь на утримання будинку сторони погодили, що розмір плати послуг може бути переглянутий та змінений без попереднього узгодження зі споживачем в разі зміни цін і тарифів на послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

З розрахунку позивача за первісним позовом вбачається, що протягом січня-серпня 2020 року відповідач за первісним позовом здійснював оплату послуг за договором про участь на утримання будинку, а саме: за січень - 17311,04 грн, за лютий - 17741,44 грн, за березень-червень 2020 року - по 18142,67 грн, за липень 2020 року - 15000,00 грн, що підтверджується і наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

З липня 2020 року відповідач припинив виконання зобов`язання з оплати послуг, що призвело, як зазначає позивач за первісним позовом, до виникнення заборгованості за договором про участь на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 №1213/07/19 в сумі 172233,50 грн, за період: липень 2020 року - квітень 2021 року, які і заявлені до стягнення.

В той же час, судом встановлено, що за умовами пункту 6.1 договір про участь на утримання будинку набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 06.02.2020.

Договір вважається щороку продовженим на такий же строк та на тих самих умовах, при цьому внесення змін до договору не вимагається (пункт 6.2 договору).

Отже, дія договору про участь на утримання будинку була пролонгована до 06.02.2021.

Втім, листом № 17.12.2020 від 17.12.2020 Приватне підприємство «Дублер-Люкс» повідомило ТОВ "Перший український експертний центр" про розірвання договору про участь на утримання будинку з моменту отримання цього повідомлення.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6.3 договору про участь на утримання будинку сторони погодили, що кожна зі сторін має право достроково розірвати цей договір, попередивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання.

Відтак, укладаючи договір від 01.07.2019 №1213/07/19 сторони прямо врегулювали порядок розірвання договору, зокрема, передбачивши його розірвання в односторонньому порядку попередивши про це іншу сторону за 30 днів до бажаної дати розірвання, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

У листі № 17.12.2020 від 17.12.2020 Приватне підприємство «Дублер-Люкс», який отриманий позивачем за первісним позовом 21.12.2020, повідомило ТОВ "Перший український експертний центр" про розірвання договору про участь на утримання будинку з моменту отримання цього повідомлення.

Таким чином, оскільки право на односторонню відмову від договору було узгоджено сторонами у пункті 6.3 і відповідач за первісним позовом реалізував своє право на одностороннє розірвання договору, надіславши відповідне повідомлення позивачу за первісним позовом, суд, зважаючи на те, що за умовами договору про його розірвання інша сторона має бути повідомлена за 30 днів, дійшов висновку про те, що договір про участь на утримання будинку є розірваним з 21.01.2021. При цьому, доводи позивача за первісним позовом про те, що підстава з якої було заявлено розірвання не підтверджена та не передбачена умовами договору є безпідставними, оскільки умовами п. 6.3 договору сторони не встановлювали конкретно визначені підстави для реалізації права на одностороннє розірвання договору, а передбачили таке право безумовним шляхом лише належного повідомлення про таке рішення, що відповідачем за первісним позовом було дотримано.

Наслідки розірвання договору встановлені частиною 2, 4 статті 653 Цивільного кодексу України.

Так, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у зв`язку з розірванням договору, у відповідача за первісним позовом припинилось зобов`язання з оплати послуг після 21 січня 2021 року, при цьому, сторони не мають права вимагати виконаного за умовами договору до моменту його розірвання.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, з огляду на його мету та предмет, суд дійшов висновку, що укладений договір за своєю правовою природою є найбільш наближеним до договору надання послуг, а відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.2.1 договору визначено, що споживач зобов`язався сплачувати за надані послуги не пізніше трьох днів з дня отримання рахунку-фактури, але не пізніше 3 числа наступного місяця, незалежно від фінансових результатів своєї господарської діяльності. Отримувати рахунок у постачальника є обов`язком споживача, несвоєчасне отримання рахунку не звільняє споживача від зобов`язання своєчасної оплати (п. 2.2.1).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 2.2.1 договору про участь на утримання будинку, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих послуг на момент розгляду справи настав.

При цьому, судом враховано, що рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити належні за договором платежі, що спростовує доводи відповідача за первісним позовом про відсутність обов`язку платити у зв`язку з ненаданням рахунку на оплату.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 923/712/17 та від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов`язання з оплати наданих послуг за договором за належний період до моменту розірвання договору не виконав, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 107129,63 грн із наступного розрахунку: за липень 2020 року в сумі 3142,67 грн (15000 грн було оплачено у серпні 2020 року); за серпень-грудень 2020 року в сумі 90713,35 грн (18142,67 грн щомісячно); за січень 2021 року (до дати розірвання) в сумі 13273,61 грн. При цьому, визначаючи розмір щомісячної плати, суд виходить з того, що відповідач за первісним позовом погодив її розмір в сумі 18142,67 грн, оскільки оплачував послуги у такому розмірі у березні-липні 2020 року, а про збільшення щомісячної плати до 19594,37 грн був повідомлений позивачем за первісним позовом, який в силу приписів пункту 5.2 договору має право на зміну розміру плати без згоди споживача.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати за договором, йому на підставі наведених вище норм чинного законодавства нараховано і заявлено до стягнення 3% річних в сумі 2017,78 грн та інфляційні втрати в сумі 8214,62 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням викладених вище висновків про часткове задоволення вимог щодо стягнення основного боргу, суд дійшов висновку про стягнення 3% річних у розмірі 1330,96 грн та інфляційних втрат у розмірі 6189,55 грн, в іншій частині цих вимог належить відмовити.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, заважаючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог з вищенаведених підстав.

Щодо зустрічного позову, то суд вважає його безпідставним, оскільки в силу ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

У даному випадку, як встановлено судом, кошти, заявлені до повернення за зустрічним позовом, були перераховані на виконання умов, укладеного між сторонами договору №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території за надані послуги, факт надання яких під час розгляду справи зустрічним позивачем не спростований, а відтак виключає можливість застосування до цих правовідносин положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. При цьому, судом було встановлено, договір був розірваний з 21.01.2021, зустрічний позивач припинив виконання зобов`язань з оплати послуг у липні 2020 року, тобто до дати його розірвання, а тому позбавлений права вимагати повернення йому грошових коштів сплачених в рахунок виконання власних договірних зобов`язань у відповідності до приписів частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України.

За таких обставин у задоволення зустрічних позовних вимог щодо повернення сплачених коштів в сумі 269683,52 грн слід відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час розгляду справи відповідач за первісним позовом не надав суду належних, допустимих та більш вірогідних доказів, які б спростовували заявлені первісні позовні вимоги в повному обсязі та не довів наявності правових підстав для повернення коштів, сплачених на виконання умов спірного договору, в свою чергу, позивач за первісним позовом не довів перед судом наявності правових підстав для покладення на відповідача за первісним позовом обов`язку сплачувати надані послуги після розірвання, укладеного між ними договору, зважаючи на той факт, то він був орендодавцем приміщення, а не його співвласником.

При цьому, зважаючи на вищенаведені висновки, суд відхиляє доводи про те, що оскільки позивач за первісним позовом в розумінні Законів України "Про житлово-комунальні послуги", "Про особливості управління багатоквартирним будинком", не підпадає під ознаки управителя, а приписи Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачають надання послуг з управління багатоквартирним будинком, послуга з утримання будинків і споруд та прибудинкових території, за якою позивач за первісним позовом вказує про наявність заборгованості, є такою, що не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки вказані твердження не спростовують факту виникнення за взаємною згодою сторін прав і обов`язків за договором №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, презумпція правомірності якого під час розгляду справи у встановленому вимогами чинного законодавства не спростована та який є обов`язковим для виконання сторонами у відповідності до приписів статті 629 Цивільного кодексу України, як і не є тими обставинами, які б свідчили про наявність правової підстави для не оплати наданих за договором послуг в узгодженій сторонами вартості.

Відхиляє суд і посилання на те, що позивачем за первісним позовом не надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання ПП "Дублер-Люкс" актів виконаних робіт, оскільки направлення здійснювалося на невідому електронну пошту, а письмові докази відсутні, оскільки умовами укладеного правочину сторони не встановлювали обов`язку позивача за первісним позовом направляти акти наданих послуг відповідачу за первісним позовом, встановивши лише зобов`язання з їх щомісячного підписання, а отже відповідач за первісним позовом не був позбавлений права та можливості звернутися до позивача за первісним позовом щодо надання йому на підписання актів виконаних робіт; доказів того, що йому було відмовлено в наданні актів суду не надано, при цьому, в долученому самим відповідачем електронному листі від 22.08.2019 та доповідній записці бухгалтера ПП «Дублер-Люкс» зауважено, зокрема, на тому, що акт за серпень 2019 року був отриманий ним.

Окремо слід наголосити на тому, що сплачуючи тривалий час експлуатаційні послуги у визначеному сторонами розмірі, відповідач за первісним позовом жодних зауважень чи претензій щодо надання цих послуг та їх якості позивачу за первісним позовом не висловлював, як і не складав будь-яких актів/претензій щодо факту не отримання послуг за які здійснено оплату, тобто визнавав факт отримання від позивача за первісним позовом експлуатаційних послуг, які були спрямовані на забезпечення належного утримання будинку та прибудинкової території відповідно до умов договору.

Безпідставними є і доводи щодо відсутності доказів сплати послуг за договорами, які долучені у підтвердження факту надання послуг за спірним договором, оскільки факт сплати чи ні позивачем за первісним позовом коштів за укладеними ним з іншими особами (відповідними виконавцями послуг) договорами не є предметом даного спору і не може спростовувати факт виконання відповідними особами, визначених в даних договорах робіт (послуг), а у разі не оплати цих послуг позивачем за первісним позовом своїм контрагентам, вони не позбавлені права звернутися до суду за захистом свого права і стягнення заборгованості у разі її наявності.

Необґрунтованим суд визнає і доводи щодо відсутності підстав для оплати послуг з охорони, оскільки додатком №1, який підписаний сторонами договору без заперечень та скріплений печатками, узгоджено, що експлуатаційні витрати складаються із експлуатаційних витрат та витрат на охорону, а надані записи з нагрудної камери поліцейських, які викликалися за фактом перешкод у користуванні приміщенням, навпаки підтверджують факт забезпечення охорони будинку, в якому відповідач за первісним позовом орендував приміщення, та свідчать лише про наявний конфлікт, що виник між відповідачем за первісним позовом та охороною, а не про факт взагалі не надання послуг охорони та наявність підстав для повернення сплачених послуг за весь період дії договору.

Щодо доводів третьої особи, викладених в заявах по суті спору, які зводяться до того, що позивач за первісним позовом не має права здійснювати функції управителя багатоквартирного будинку, де відповідач за первісним позовом орендує приміщення, у зв`язку з відсутністю, в тому числі, погодження та отримання відповідного рішення органу місцевого самоврядування чи загальних зборів співвласників житлового комплексу, то суд зазначає, що ці доводи зводяться до порушення прав третьої особи, як співвласника майна, на реалізацію його права брати участь в управлінні багатоквартирним будинком та вільно обирати форму управління та відповідно управляючу компанію у відповідності до приписів Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку», що не є предметом даного судового спору, в той же час третя особа у разі порушення її прав, як співвласника майна, не позбавлена права звернутися до суду з окремим позовом про захист своїх прав.

Позаяк, у даному випадку, як встановлено судом вище, доказів у спростування презумпції дійсності спірного договору суду надано не було, а рішенням Господарського суду міста Києва від 03.12.2020 у справі №910/15145/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2021, у задоволенні позову Приватного підприємства «Дублер - Люкс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Український експертний центр» про визнання недійсним договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 р. № 1213/07/19 відмовлено. При цьому, під час розгляду справи №910/15145/20 судом було встановлено, що при укладанні договору №1213/07/19 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 01.07.2019 сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства та правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, а одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відхиляє суд і доводи про те, що позивач не набував жодних правомочностей ані управителя, ані балансоутримувача житлового комплексу, з підстав того, що ним не набуто право власності чи господарського віддання на механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2021 у справі №910/16343/20, оскільки відповідно до статей 1 та 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення є спільним майном багатоквартирного будинку і є спільною сумісною власністю співвласників і не може за законом перебувати у власності чи господарському віданні будь-якої управляючої компанії, які за своїми призначенням мають лише надавати послуги з управління житловим комплексом спрямовані на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.

Щодо інших доводів відповідача за первісним позовом та третьої особи, то вони не спростовують вищевикладених висновків суду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (набуло статусу остаточного 10.05.2011) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, за результатом оцінки наданих учасниками справи доказів, судом не встановлено наявності правових підстав для задоволення клопотання третьої особи про визнання дій позивача та його представника зловживанням процесуальними правами та застосування до них заходів процесуального примусу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У частині 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/1873/17 та від 27.08.2021 у справі №914/2264/17.

Під зловживанням процесуальними правами, слід розуміти особливу форму господарського процесуального правопорушення, тобто недобросовісні дії учасників господарського процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав учасників судового процесу та їх представників, та перешкоджанням діяльності суду по справедливому та своєчасному розгляду і вирішенню господарської справи, що також впливає на права інших учасників судового процесу стосовно безперешкодного і своєчасного вирішення спору.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Водночас, ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, враховуючи, що розгляд господарським судом справи ґрунтується на принципі диспозитивності, позивачу надано право самостійно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами, зокрема вільно та на власний розсуд визначати предмет і підстави позову, його обґрунтування та подання доказів, обирати спосіб захисту свого порушеного права, а також особу (осіб), які на думку позивача, порушують його права та охоронювані законом інтереси.

При цьому, судом також враховано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

Враховуючи викладене вище, за результатом оцінки обґрунтування клопотання третьої особи, суд не вбачає підстав для визнання дій позивача та його представника зловживанням процесуальними правами, а тому в задоволенні відповідного клопотання слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за первісним позовом покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за зустрічним позовом на зустрічного позивача у зв`язку з відмовою в позову.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" до Приватного підприємства "Дублер-Люкс" про стягнення 182465,90 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Дублер-Люкс" (04074, м. Київ, вул. Цитадельна, 6/8, ідентифікаційний код 309702288) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (01042, м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, оф. 1004; ідентифікаційний код 36844047) заборгованість в сумі 107129 (сто сім тисяч сто двадцять дев`ять) грн 63 коп, 3% річних у розмірі 1330 (одна тисяча триста тридцять) грн 96 коп., інфляційні втрати у розмірі 6189 (шість тисяч сто вісімдесят дев`ять) грн 55 коп., та судовий збір у розмірі 1719 (одна тисяча сімсот дев`ятнадцять) грн 75 коп.

3. Видати наказ позивачу за первісним позовом після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті первісного позову відмовити.

5. У задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства "Дублер-Люкс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про стягнення 269683,52 грн відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.09.2022.

Суддя Т.В. Васильченко