ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" вересня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/136/22
за участю представників сторін:
від позивача - Рибачок А.О., Харіна Т.Г.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
18 лютого 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон" в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод "Екосплав" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою.
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод «Екосплав» (далі - Позивач та/або; TOB «ЗЕС») є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Акватон» (далі - ТОВ «ВП«Акватон» та/або Товариство) із розміром частки у статутному капіталі товариства 85 %. З метою захисту порушених прав Товариства, TOB «ЗЕС» звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою.
Позивач вказує, що такі незаконні дії відповідача призвели до порушення прав самого товариства у вигляді завданих збитків її посадовою особою. В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач зобов`язаний був діяти в інтересах ТОВ ВП «Акватон», добросовісно і розумно, не перевищуючи своїх службових повноважень і не зловживаючи ними. Позивач зазначає, що обов`язок керівника проявляти належне піклування про справи компанії означає, що керівник компанії повинен проявляти розумне піклування про її справи, використовувати необхідні професійні навички і здійснювати свої повноваження з необхідною ретельністю. Інших заяв і клопотань від сторін не надходило.
Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.
Враховуючи те, що відповідач - ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), є фізичною особою, Господарським судом Рівненської області було надіслано лист-запит № 918/136/21 від 22 лютого 2022 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області з метою встановлення зареєстрованого місця проживання вищевказаної особи.
На поштову адресу Господарського суду Рівненської області від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області надійшов лист, з якого вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 15.09.2015 року за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 01.03.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи призначено на 30 березня 2022 року. Разом з тим, 30.03.2022 року судове засідання не відбулося, у зв`язку з чим ухвалою суду від 02.05.2022 року призначено розгляд справи на 18.05.2022 року.
Ухвалою суду від 18 травня 2022 року розгляд справи відкладено на 08 червня 2022 року. Ухвалою суду від 08 червня 2022 року розгляд справи відкладено на 06 липня 2022 року.
6 липня 2022 року в судовому засіданні за усним клопотанням представника позивача про відкладення розгляду справи та для надання суду додаткових реквізитів відповідача для направлення останньому ухвали суду, підготовче засідання відкладено на 26 липня 2022 року.
Ухвалою суду від 26 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 серпня 2022 року. Ухвалою суду від 18 серпня оголошено перерву в судовому засіданні до14 вересня 2022 року.
В судовому засіданні 14.09.2022 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі просив суд позов задовольнити. Разом з цим, у судове засідання 14.09.2022 року представник відповідача не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав. Про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду повідомлявся належним чином.
Суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989).
У рішенні від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку та норми ч. ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України, згідно з якими, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд розглядає справу за відсутності такого учасника, відповідно до чинного законодавства за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України). Справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами відповідно до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.
Враховуючи належне повідомлення учасників справи про судове засідання, призначене на 14.06.2022 року, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.
Заслухавши представників та дослідивши подані документи і матеріали справи, судом встановлено наступне.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Колишній генеральний директор ТОВ «ВП «Акватон» Корунов Ілля Олександрович (далі - Відповідач та/або ОСОБА_1 ) під час виконання своїх посадових обов`язків заподіяв матеріальні збитки Товариству, що підлягають відшкодуванню в судовому порядку з огляду на наступне.
Відповідач наказом від 24.10.2019 року № 86-к "Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 ", ОСОБА_2 відсторонено від роботи до моменту проходження вступного інструктажу з питань охорони праці та ознайомлення з посадовою інструкцією.
Підставою для видання цього наказу слугували акти № 24/10-2019 та № 25/10-2019 від 24.10.2019 року (копії документів додаються), з яких вбачається, що ОСОБА_2 відмовилася від проходження Інструктажу під підпис в журналі реєстрації вступного інструктажу з охорони праці, відмовилася від ознайомлення з посадовою інструкцією.
ОСОБА_2 оскаржила незаконні накази про її відсторонення (без збереження заробітної плати) до суду.
Позивач зазначає, що ТОВ «ВП «Акватон» виконало вищезазначені судові рішення у повному обсязі, що підтверджується постановою приватного виконавця Сідоренко С.П. від 08.12.2021 року про закінчення виконавчого провадження № 67781665 та постановою приватного виконавця Сідоренко С.П. від 08.12.2021 року про закінчення виконавчого провадження № 67782396 . Також позивач зазначає, що ТОВ «ВП «Акватон», окрім вказаної вище суми сплатило винагороду приватному виконавцю у розмірі 10%, що підлягала переданню за виконавчим документом та становила 62 238,73 грн. та додаткові витрати виконавцю у розмірі 566,00 грн. Тобто, внаслідок незаконних дій ОСОБА_1 , ТОВ «ВП «Акватон» були завданні збитки у розмірі 685 192,09 грн.
Таким чином, відсторонення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого відсторонення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, включно із виплатою суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що і було зроблено Товариством. Вищевказані незаконні дії, на той час Генерального директора Товариства, ОСОБА_1 призвели до порушення прав самого Товариства у вигляді завданих збитків її посадової особою.
На підставі викладеного позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі.
Норми права, що підлягають до застосування, оцінка аргументів.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З огляду на положення ст. 4 ГПК України і ст. ст. 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.
Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.
Предметом доказування у даній справі є наявність складу правопорушення у діях посадової особи ТОВ ВП "Акватон", повноваження якого припинені, а саме генерального директора Корунова Іллі Олександровича, що призвело до заподіяння юридичній особі ТОВ ВП "Акватон" збитків.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з п. 12 ч.1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.
Тобто, до юрисдикції господарського суду відноситься позов про спір між юридичною особою та її посадовою особою про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, якщо він поданий лише власником цієї юридичної особи, її учасником чи акціонером.
Водночас із аналізу наведених правових норм і положень ст. ст. 41, 45, 53 ГПК України вбачається, що право осіб на звернення до суду в інтересах інших осіб обмежено тими випадками, коли таке право надано їм законом, за наявності підстав для такого звернення.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 54 ГПК України власник (учасник, акціонер) юридичної особи, якому належить 10 і більше відсотків статутного капіталу товариства (крім привілейованих акцій), або частка у власності юридичної особи якого становить 10 і більше відсотків, може подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою. У разі відкриття провадження за таким позовом зазначена юридична особа набуває статусу позивача, але не вправі здійснювати свої процесуальні права та обов`язки без згоди власника (учасника, акціонера), який подав позов. Посадова особа, до якої пред`явлений позов, не вправі представляти юридичну особу та призначати іншу особу для представництва юридичної особи в даній справі.
На підтвердження статусу учасника ТОВ «ЗЕС» надано витяг із ЄДР, з якого вбачається, що його частка у статутному капіталі становить 85 %.
Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.
Відповідно до ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частинами 1, 3, 4 ст. 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
За умовами частин 2, 3 ст. 65 ГК України, власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. Як передбачено ч. 5 ст. 65 ГК України, керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.
За умовами ч. ч. 1, 2 ст. 89 ГК України, управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства. Посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
За ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом положень ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Із аналізу вищенаведених норм вбачається, що однією з підстав виникнення зобов`язання є заподіяння шкоди (збитків) іншій особі, а для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками (шкодою); наявності вини особи, яка заподіяла збитки (шкоду). За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.
Як стверджує позивач, у діях ОСОБА_1 наявні всі елементи господарського правопорушення.
Відповідно до ст. 23 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, чинній на дату вчинення відповідачем дій, що стали підставою для даного позову) управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада товариства, - голова та члени наглядової ради товариства.
У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 62 Закону України "Про господарські товариства" у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора).
Як вбачається з п. 20.1. Статуту ТОВ ВП «Акватон» (в редакції, що діяла на момент звільнення ОСОБА_2 , далі - Статут) для здійснення управління поточною діяльністю в товаристві створюється та діє виконавчий орган товариства генеральний директор. Генеральний директор є посадовою особою товариства. (том 1, а.с. 55)
Відповідно до п. 20.13. Статуту генеральний директор зобов`язаний здійснювати поточне управління (керівництво) товариством і згідно з п. 20.14. несе дисциплінарну, матеріальну та кримінальну відповідальність за заподіяну ним шкоду товариству.
Як вбачається із матеріалів справи, генеральним директором ТОВ ВП «Акватон» на момент відсторонення ОСОБА_2 був відповідач ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що колишній генеральний директор ТОВ ВП «Акватон» ОСОБА_1 під час виконання своїх посадових обов`язків заподіяв матеріальні збитки даній юридичній особі, а саме наказом від 24.10.2019 року № 86-к "Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 ", ОСОБА_2 відсторонено від роботи до моменту проходження вступного інструктажу з питань охорони праці та ознайомлення з посадовою інструкцією.
Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, позивач вказує, що такі незаконні дії відповідача призвели до порушення прав ТОВ ВП «Акватон» у вигляді завданих збитків її посадовою особою.
Виплата заробітної плати працівнику за час вимушеного прогулу (в даному випадку) не є збитком для ТОВ ВП «Акватон», оскільки позивач не довів, що ОСОБА_2 як працівник принесла б своїми посадовими діями користь товариству, а її продуктивна праця не була врахована і використана у господарській діяльності ТОВ ВП «Акватон» внаслідок незаконного відсторонення.
Отже, суд зазначає, що виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу на виконання рішення суду спрямована на відновлення порушеного права працівника, а не позивача; витрати в розумінні збитків мають здійснюватися виключно на відновлення порушеного права позивача, а не третіх осіб.
Збитки є матеріальною шкодою, яка характеризується зовнішніми (фізичними) та внутрішніми (якісними) змінами майнової бази суб`єкта господарювання. Тому збитки в господарських відносинах це завжди вартісний (грошовий) вираз майнової шкоди, завданої протиправними діями (бездіяльністю) одного учасника таких відносин іншому. Інакше кажучи, це дійсний і об`єктивний факт, що існує незалежно від правової оцінки і від того, підлягають чи не підлягають за законом збитки відшкодуванню.
Таким чином, суд приходить до висновку, про відсутність законних підстав для задоволення позову в частині стягнення 605 984,76 грн середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Щодо стягнення з відповідача винагороди приватному виконавцю у розмірі 10%, що підлягала переданню за виконавчим документом та становила 62 238,73 грн. та додаткові витрати виконавця у розмірі 566,00 грн, суд зазначає наступне.
Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог в частині стягнення з відповідача винагороди приватному виконавцю у розмірі 10%, що підлягала переданню за виконавчим документом та становила 62 238,73 грн. та додаткові витрати виконавця у розмірі 566,00 грн.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, суд повинен враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України ).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 ГПК України).
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Частиною 1 ст.78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Також, надаючи оцінку доводам позивача, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на вищевикладене, всі інші аргументи, доводи та міркування сторін не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на їх не обґрунтованість та відсутністю обставин, які підтверджували б наявність порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 246,04 грн грн. покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1.Позов задовольнити частково.
3. В решті заявлених вимог відмовити.
4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 22.09.2022 року.

Суддя Н.Церковна