ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Суддя - Говорун О.В.
Секретар судового засідання Блохіна Ю.В.
Відповідач 1 - BOSAINVEST LIMITED (Stavrou, 56, Flat/Office 104, Strovolos, 2035, Nicosia, Cyprus).
Відповідач 2 - Lexum Agro Kft. (1085, Budapest, Josef Korut 36, fszt. 5).
Відповідач 3 - Maxgrain International Limited (Primeplus Consulting DMCC, Unit №1009, Gold Crest Executive, Pilot №: JLT-PH1-C2A, Jumeirah Lakes Towers Dubai, UAE).
Про визнання права власності, повернення майна та визнання відсутнім права власності.
Представники учасників справи:
від позивача - не з`явився;
від відповідача 1 - не з`явився;
від відповідача 2 не з`явився;
від відповідача 3 не з`явився;
від відповідача 4 - не з`явився;
від відповідача 5 не з`явився.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до BOSAINVEST LIMITED про:
- визнання за ТОВ «Сварог-Буковина» право власності на пшеницю у кількості 3603,2 тон, що надійшла до зернового терміналу ТОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» в Одеський морський торговельний порт за адресою: м.Одеса, Митна площа, 1 зі станції Васкауці Львівської залізниці відповідно до товарно-транспортних накладних №№35444306, 35448570, 35451954, 35451962, 35459981, 35459999, 35462563, 35454544, 35470913, 35473354, 35473370, 35473362, 35486281, 35486299;
- зобов`язання BOSAINVEST LIMITED повернути на користь ТОВ «Сварог-Буковина» пшеницю у кількості 3603,2 тон, що надійшла до зернового терміналу ТОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» в Одеський морський торгівельний порт за адресою: м.Одеса, Митна площа, 1 зі станції Васкауці Львівської залізниці відповідно до товарно-транспортних накладних №№35444306, 35448570, 35451954, 35451962, 35459981, 35459999, 35462563, 35454544, 35470913, 35473354, 35473370, 35473362, 35486281, 35486299;
- визнання відсутнім у BOSAINVEST LIMITED право власності на пшеницю у кількості 3603,2 тон, що надійшла до зернового терміналу ТОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» в Одеський морський торговельний порт за адресою: м.Одеса, Митна площа, 1 зі станції Васкауці Львівської залізниці відповідно до товарно-транспортних накладних №№35444306, 35448570, 35451954, 35451962, 35459981, 35459999, 35462563, 35454544, 35470913, 35473354, 35473370, 35473362, 35486281, 35486299.
07.04.2021 до Господарського суду м.Києва позивачем подана заява про зміну підстав позову та залучення до участі у справі як співвідповідачів Lexum Agro Kft., Maxgrain International Limited та ТОВ "Олімпекс Купе Інтернейшнл" (т.4 а.с.177-179).
Вказані особи 07.04.2021 Господарським судом м.Києва були залучені до участі у справі як співвідповідачі.
02.06.2021 позивачем подано клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача ТОВ «Старфіт-Н».
Відповідно до ухвали Господарського суду м.Києва від 06.06.2021, ТОВ «Старфіт-Н» залучено до участі у справі як співвідповідач (т.4 а.с.227-228).
06.08.2021 справа надійшла до Господарського суду Донецької області.
В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) позивач зазначає, що 27.03.2019 між позивачем та відповідачем 1 був укладений контракт відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити, а відповідач 1 прийняти та оплатити пшеницю врожаю 2019 року. 26.07.2019 між відповідачем 1 та відповідачем 2, незважаючи, що позивачем не була здійснена поставка товару відповідачу 1, був укладений контракт, предметом якого була передача права власності на пшеницю 3-го класу українського походження врожаю 2019 року. В цей же день, незважаючи на те, що поставки пшениці не відбулось, між відповідачем 2 та відповідачем 3 був укладений контракт, предметом якого була передача права власності на пшеницю 3-го класу українського походження врожаю 2019 року.
Як зазначає позивач, 05.08.2019 сторонами була укладена додаткова угода до контракту від 27.03.2019, відповідно до п.3.3 якої право власності на товар переходить до покупця виключно після повної оплати його вартості.
15.08.2019 між відповідачем 2 та відповідачем 3 також був укладений контракт, предметом якого була поставка пшениці 4-го класу українського походження врожаю 2019 року у кількості 2600 тон +/-10%.
У період з 21.08.2019 по 24.08.2019 позивач здійснив відвантаження 3603,2 тон зерна пшениці ДП «Одеський морський торговельний порт», зерновий термінал ТОВ «Олімпекс купе». 09.09.2019 митний брокер на виконання інструкцій позивача оформив та подав до митних органів митну декларацію щодо митного оформлення пшениці 3-го класу, врожаю 2019 року, виробник ТОВ «Сварог-Буковина».
04.11.2019 позивач звернувся до митних органів з проханням відкликати митну декларацію, оскільки відповідач 1 не розрахувався з позивачем за поставлений товар, що унеможливлює його подальший експорт.
Відповідач 3 не погоджуючись з такими діями позивача, звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом, зокрема, про визнання права власності на 3603,2 тон пшениці. Рішенням суду позов в цій частині був задоволений.
Діями по розпорядженню пшениці, яка належить позивачу, відповідач 1 фактично не визнає право власності позивача на вказане майно та вважає, що право власності на пшеницю перейшло до нього та не повертає її позивачу, внаслідок чого позивач, на підставі статті 392 ЦК України, звернувся до суду з цим позовом.
Крім того, відповідно до рішення Господарського суду Чернівецької області від 13.07.2020 у справі №926/1068/20, яке набрало законної сили 08.09.2020, укладений між позивачем та відповідачем 1 контракт від 27.03.2019 визнаний недійсним, що свідчить про відсутність правової підстави для переходу права в власності на пшеницю від позивача до відповідача 1, а відтак позивач ніколи не втрачав право власності на пшеницю, а відповідач 1 незаконно нею розпорядився.
На думку позивача, невизнання відповідачем 2 права власності за позивачем на пшеницю полягає у незаконному розпорядженні шляхом укладення контрактів від 26.07.2019 та від 15.08.2019.
Невизнання відповідачем 3 права власності позивача на пшеницю полягає в пред`явленні різноманітних вимог до відвантаження даної пшениці на свою користь, в оформленні складських квитанцій щодо зберігання пшениці, а також в пред`явленні до суду позову про визнання права власності на 2603,2 тон пшениці.
Також, на думку позивача, не визнає його право власності на пшеницю і відповідач 4, оскільки останній не відвантажив позивачу зерно пшениці після пред`явлення відповідної вимоги позивачем. Натомість відповідач 4 24.01.2020 видав відповідачу 3 складські квитанції №450 та №451, згідно з якими прийняло від відповідача 3 на зберігання пшеницю м`яку (3 класу) врожаю 2019 року у кількості 2766950 кг та зобов`язалось зберігати її в строк до запитання та видати відповідачу 3.
Відповідач 5 був залучений до участі у справі як співвідповідач оскільки 20.11.2020 спірне майно було реалізоване відповідачем 3 відповідачу 5. Невизнання права власності позивача полягає в укладанні контракту щодо реалізації спірного майна не з позивачем, як власником цього майна, а з відповідачем 3.
10.01.2022 до суду надійшли пояснення позивача щодо змісту позовних вимог до кожного з відповідачів. Згідно вказаних пояснень до відповідача 1 заявлені всі три вимоги. До відповідачів 2,3,4 заявлені дві вимоги, а саме вимоги про визнання за ТОВ «Сварог-Буковина» право власності на пшеницю у кількості 3603,2 тон, що надійшла до зернового терміналу ТОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» в Одеський морський торговельний порт за адресою: м.Одеса, Митна площа, 1 зі станції Васкауці Львівської залізниці відповідно до товарно-транспортних накладних №№35444306, 35448570, 35451954, 35451962, 35459981, 35459999, 35462563, 35454544, 35470913, 35473354, 35473370, 35473362, 35486281, 35486299 та вимога про визнання відсутнім у BOSAINVEST LIMITED права власності на пшеницю у кількості 3603,2 тон, що надійшла до зерно зернового терміналу ТОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» в Одеський морський торговельний порт за адресою: м.Одеса, Митна площа, 1 зі станції Васкауці Львівської залізниці відповідно до товарно-транспортних накладних №№35444306, 35448570, 35451954, 35451962, 35459981, 35459999, 35462563, 35454544, 35470913, 35473354, 35473370, 35473362, 35486281, 35486299. До відповідача 4 заявлена одна вимога про визнання за позивачем права власності на пшеницю (т.7 а.с.43-44).
Після прийняття справи до розгляду Господарським судом Донецької області, від відповідача 3 надійшли пояснення, згідно з якими останній просив при розгляді справи взяти до уваги відзив від 22.04.2021 та інші документи, які були подані під час розгляду справи в Господарському суду м.Києва.
Відповідач 3 заперечує щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що виходячи з предмету позову позивачем не заявлено вимог до відповідача 3. В позові заявлена вимога не про витребування майна, а про його повернення, що є наслідком недійсного правочину, що може бути застосовано виключно між сторонами оспорюваного правочину. Вимога про повернення товару не заявлена до відповідача 3. Право власності на товар набуто відповідачем 3 на підставі відповідних контрактів з відповідачем 2. При цьому сам позивач поставив товар у квоту відповідача 3 та вчинило дії, спрямовані на його митне оформлення. На підставі ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, набутий) у майбутньому. Звернення позивача до суд з позовом про визнання недійсним контракту від 27.03.2019, укладеного з відповідачем 1, який в подальшому був визнаний судом недійсним, відбулось значно пізніше, ніж відповідачем 3 була придбана пшениця у відповідача 2.
Підстави для витребування майна позивачем відсутні, оскільки позивачем вчинялись дії щодо реалізації майна та виконання договору, що виключає можливість витребування такого майна від добросовісного набувача (Постанови Верховного Суду у справах №916/2129/15 від 05.10.2019 та №916/2131/15 від 25.01.2017).
Відповідач 3 не є останнім набувачем спірного майна, а тому не є належним відповідачем за вимогою про витребування майна (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №183/1617/16 від 14.11.2018).
Також, відповідач 3 зазначає, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач 1 не розрахувався за поставлений товар. Визнання права власності на товар та зобов`язання повернути цей товар особі, яка не володіє таким товаром не призведе до відновлення майнових втрат позивача, виходячи з того, що відповідачем 3 був реалізований спірний товар відповідачу 5.
Крім того, відповідач 3 зазначає, що позивач та відповідач 1 є пов`язаними особами, а характер спору є штучним.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі.
Представники відповідача 1, 2, 3, 4, 5 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.
Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
27.03.2019 між ТОВ «Сварог Буковина» (далі - продавець) та BOSAINVEST LIMITED (відповідач 1) (далі покупець) був укладений контракт №27-2019/3-SB, відповідно до умов якого продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити пшеницю, врожаю 2019 року (т.4 а.с. 3-8).
До вказаного контракту сторонами були укладені додаткові угоди №1 від 28.03.2019, №1 від 12.08.2019, №2 від 20.08.2019, №3 від 05.08.2019 (т.4 а.с.9-16).
За змістом додаткової угоди №3 від 05.08.2019, сторони виклали п.3.3. договору в наступній редакції: «датою поставки товару (партії товару) є дата оформлення залізничної (транспортної) накладної у пункті відвантаження. Право власності на товар переходить до покупця виключно після повної оплати його вартості.
Пункт 7.3 викладений в наступній редакції: «в разі порушення умов оплати контракту щодо здійснення розрахунків, товар підлягає поверненню продавцю в повному обсязі та такої ж якості. При цьому продавець має право на вчинення будь-яких дій, спрямованих на повернення товару, а саме (але не виключно): подачі заяв, клопотань та інших документів до будь-яких юридичних осіб, фізичних осіб, державних органів, підприємств, установ, організацій будь-якої форми власності; відкликання митних декларацій та інших товарно-супровідних документів тощо; отримання товару у зберігачів (елеватори, зернові склади тощо)».
26.07.2019 між BOSAINVEST LIMITED (відповідач 1) (далі - продавець) та Lexum Agro Kft. (відповідач 2) (далі - покупець) укладений контракт №WH-12UA, предметом якого є передача права власності на пшеницю 3-го класу українського походження врожаю 2019 року (т.4 а.с.17-21).
26.07.2019 між Lexum Agro Kft. (відповідач 2) (продавець) та Maxgrain International Limited (відповідач 3) (покупець) укладений контракт №MW-43, предметом якого є «Передача права власності на пшеницю 3-го класу українського походження врожаю 2019 року» (т.4 а.с.22-26).
15.08.2019 між Lexum Agro Kft. (відповідач 2) (продавець) та Maxgrain International Limited (відповідач 3) укладений контракт №FW-155, предметом якого є «Передача права власності на пшеницю 4-го класу українського походження врожаю 2019 року» (т.4 а.с.28-32).
Відповідачем 3 за вказаним контрактом було сплачено відповідачу 2 кошти в загальному розмірі 574393,14 доларів США (т.5 а.с.16-19).
У період з 21.08.2019 по 24.08.2019 здійснено відвантаження товару відповідно до товарно-транспортних накладних: 35444306, 35448570, 35451954, 35451962, 35459981, 35459999, 35462563, 35464544, 35470913, 35473354, 35473370, 35473362, 35486281, 35486299. Одержувач «ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» Maxgrain International Limited. В розділі 7 вказаних накладних зазначено: «Внутрішньопортовий експедитор ТОВ ЗПК «Інзерноекспорт» в квоту Maxgrain International Limited. Експортер ТОВ «Сварог-Буковина». За договором №27-2019/3-SB от 27.03.2019. з Bosainvest Limited» (т.4 а.с.36-60).
28.08.2019 позивач надав лист, в якому просив провести експортне митне оформлення пшениці 3-го класу українського походження, врожаю 2019 року. Експорт здійснюється ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» для покупця Maxgrain International LTD. Вказане розпорядження на проведення митного оформлення товару є фінальним, експортер гарантує, що за жодних обставин не буде відкликати чи змінювати його або здійснювати переадресацію завантажених вагонів (т.5 а.с.21).
02.10.2019 ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» надіслало лист позивачу та відповідачу 3 за змістом якого 21.08.2019 між позивачем та ТОВ «ЗПК «Інзерноекспорт» укладений договір на декларування вантажів, відповідно до якого позивач зобов`язався надати пакет документів для митного оформлення. Позивачем був наданий пакет документів, необхідний для експорту пшениці за контрактом, а саме контракт №27-2019/3-SB від 27.03.2019 та додаткові угоди №1,2 від 20.08.2019, які були укладені між позивачем та відповідачем 1, рахунок-фактура №1 від 21.08.2019. На підставі вказаних документів 09.09.2019 була подана митна декларація до якої були внесені відомості за контрактом №27-2019/3-SB від 27.03.2019 та додаткові угоди №1,2 від 20.08.2019 між позивачем та відповідачем 1 (т.5 а.с.38).
25.02.2020 між позивачем та відповідачем 1 укладена додаткова угода №4 до договору від 27.03.2019 (т.5 а.с.39-40).
Відповідно до п.5 додаткової угоди №4, сторони вирішили розірвати контракт від 27.03.2019 з дати підписання додаткової угоди.
В п.3 додаткової угоди №4 сторони погодили, що повернення майна в попередній стан за цим договором є чинним. Продавець вважається повноправним власником майна Товариства, що було передано згідно контракту №№27-2019/3-SB від 27.03.2019 з моменту підписання продавцем та покупцем цієї угоди.
Згідно з рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 у справі №916/3897/19, визнано за Maxgrain International Limited право власності на 3 603,2 тон пшениці, придбаної за контрактами від 26.07.2019 MW-43 та від 15.08.2019 FW-155, а саме: пшениці 3 класу у кількості 836,250 тон та пшениці 4 класу у кількості 2 766,950 тон, що надійшли на квоту Maxgrain International Limited на зерновому терміналі ТОВ "Олімпекс Купе Інтернейшнл" за адресою: м. Одеса, Митна площа, 1 Одеський морський торговельний порт, відповідно до товарно-транспортних накладних: 35444306, 35448570, 35451954, 35451962, 35459981, 35459999, 35462563, 35464544, 35470913, 35473354, 35473370, 35473362, 35486281, 35486299 зі станції Васкауці Львівської залізниці. Зобов`язано ТОВ "Сварог-Буковина" утриматись від дій щодо витребування 3603,2 тон пшениці, що надійшла на квоту Maxgrain International Limited на зерновому терміналі ТОВ "Олімпекс Купе Інтернейшнл". У решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 у справі №916/3897/19 скасовано в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання ТОВ "Сварог-Буковина" утриматися від дій щодо витребування 3 603,2 тон пшениці, що надійшла у квоту Maxgrain International Limited на зерновому терміналі ТОВ "Олімпекс Купе Інтернейшнл". У задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення від 06.04.2020 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №916/3897/19 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" задоволено частково. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 і рішення Господарського сулу Одеської області від 06.04.2020 у справі № 916/3897/19 скасовано в оскаржуваній частині, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.03.2021 справу №916/3897/19 прийнято до провадження в частині визнання за Maxgrain International Limited права власності на 3603,2 тон пшениці та зобов`язання ТОВ «Сварог-Буковина» утриматись від дій щодо витребування 3603,2 тон пшениці.
24.06.2021 Maxgrain International Limited звернулося до суду із заявою про залишення позову без розгляду з тих підстав, що Maxgrain International Limited перестав бути власником майна, право на яке просив захистити у судовому порядку, оскільки 20.11.2020 згідно контракту №W-200 продав Товариству з обмеженою відповідальністю «Старфіт-Н» 3603,2 тон пшениці, придбаної за контрактами МW-43 від 26.07.2019 та FW-155 від 15.08.2019, а саме: пшениці 3 класу у кількості 836,250 тонн та пшениці 4 класу у кількості 2766,950 тон. Таким чином, спір, що існував на час звернення Maxgrain International Limited до суду у зв`язку із невизнанням права власності на товар (пшеницю) позивача з боку ТОВ «Сварог-Буковина», ТОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» та ТОВ «Зерновий перевантажний комплекс «Інзерноекспорт», припинив існувати під час розгляду справи у зв`язку із реалізацією позивачем пшениці.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 заявлений у даній справі позов Maxgrain International Limited в частині визнання права власності на 3603,2 тонн пшениці та зобов`язання ТОВ «Сварог-Буковина» утриматись від дій щодо витребування 3603,2 тон пшениці залишено без розгляду.
01.07.2021 до Господарського суду Одеської області від ТОВ «Сварог-Буковина» надійшла заява про поворот виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 у справі №916/3897/19/
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.08.2021 у задоволенні заяви ТОВ «Сварог-Буковина» про поворот виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 у справі №916/3897/19 відмовлено.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 у справі №916/3897/19 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сварог-Буковина» залишено без задоволення; ухвалу Господарського суду Одеської області від 11.08.2021 про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Сварог-Буковина» про поворот виконання рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2020 та постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 у справі №916/3897/19 залишено без змін.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 13.07.2020 у справі №926/1068/20 визнано недійсним контракт від 27 березня 2019 року № 27-2019/3SB, укладений між позивачем та відповідачем 1.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

За змістом ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК передбачає лише у статтях 335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів.

Позов про визнання права власності у порядку статті 392 Цивільного кодексу України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Відповідачем за цим позовом може бути будь-яка особа, яка не визнає, заперечує або оспорює право позивача здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження спірним майном, або має власний інтерес щодо цього майна.

Необхідно зауважити, що вимоги про визнання права власності, як правило, не заявляються самостійно, а супроводжуються вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод, не пов`язаних із порушенням володіння, про зняття арешту з майна та іншими, а тому на практиці залишається актуальним питання конкуренції і поєднання такого способу захисту як визнання права власності з іншими способами захисту цього права.

Розглядаючи позови, заявлені на підставі статті 392 ЦК України, суди мають ураховувати, що у випадку коли відповідач незаконно володіє чужим майном, вважає себе власником спірного майна і не визнає права власності позивача на це майно (при цьому, сторони не перебувають між собою у зобов`язальних відносинах), у позивача виникає можливість одночасного заявлення позовних вимог про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Такий висновок, зокрема викладено у постанові КГС ВС від 29.03.2018 у справі № 904/4573/16.

Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 908/236/18.

В той же час, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення, невизнання або наявності спору щодо права власності позивача з боку відповідача 1.

Виходячи з п.3 додаткової угоди №4 відповідач 1 визнав позивача як повноправного власника спірного майна. Також сторони погодили, що повернення майна в попередній стан за контрактом №27-2019/3-SB від 27.03.2019 є чинним.

Також, позивачем не надано доказів на підтвердження невизнання відповідачем 2 права власності за позивачем на спірне майно. Позивач, обґрунтовував невизнання відповідачем 2 його прав на зерно пшениці, оскільки відповідач 2, не набувши право власності на товар та без згоди позивача уклав контракт з відповідачем 3.

В той же час, відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідач 2 укладаючи контракт з відповідачем 1 вочевидь правомірно розраховував на виконання відповідачем 1 взятих на себе зобов`язань за контрактом від 26.07.2019 предметом якого було «передача права власності на пшеницю 3-го класу українського походження врожаю 2019 року», та не міг бути обізнаний щодо умов договору між позивачем та відповідачем 1, зокрема щодо наявності додаткової угоди №3 від 05.08.2019.

Судом також враховано, що ТОВ «ЗПК Інзерноекспорт», подаючи митну декларацію до Одеської митниці, були внесені відомості по контракту №27-2019/3-SB від 27.03.2019 та додаткові угоди №1, 2 від 20.08.2019 між позивачем та відповідачем 1, які були подані саме позивачем. Про подання додаткової угоди №3 від 05.08.2019 між позивачем та відповідачем 1 для оформлення митної декларації щодо здійснення експорту пшениці ТОВ «ЗПК Інзерноекспорт» не зазначалось (т.5 а.с.28).

Крім того, виходячи зі змісту ч.1. ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З таких саме мотивів суд вважає недоведеними вимоги позивача про визнання права власності, які заявлені до відповідача 3 та відповідача 5.

Крім того, відповідач 3, після укладання контракту щодо реалізації спірного майна з відповідачем 5, не заявляє своїх прав як власника на спірне майно.

Не може вважатись і невизнання за позивачем права власності на зерно пшениці відповідачем 4, що виявилось у видачі відповідачу 3 складських квитанцій, оскільки відповідач 4 діяв як зберігач товару не заявляючи будь-яких прав на цей товар.

Також, судом враховано, що позивач, звертаючись з вимогою про анулювання митної декларації зазначив, що саме відповідачем 2 не було здійснено розрахунків за отриманий товар, що є наслідком неможливості експорту цього товару за межі території України (т.5 а.с.22).

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлена вимога про визнання відсутнім права власності на пшеницю саме у відповідача 1. В той же час, після залучення до участі у справі співвідповідачів, позивач вказав, що вказана вимога також заявлена і до відповідачів 2,3,5 (т.7 а.с.43).

Відповідно до ч.4 ст.45 ГПК України, відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Виходячи з того, що вимога про визнання відсутнім у відповідача 1 права власності не пред`явлена до відповідачів 2,3,5 вказані особи не можуть вважатись відповідачами за цією вимогою.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Виходячи зі змісту позову, позивач звернувся до суду у зв`язку з тим, що відповідачем 1 не були виконані зобов`язання за контрактом в частині здійснення розрахунку з позивачем за поставлений товар.

Відтак, ефективним способом захисту порушено права в цьому випадку є стягнення з відповідача 1 відповідної заборгованості на користь позивача, оскільки визнання права власності на спірне майно та зобов`язання його повернути враховуючи, що майно було реалізоване та передане за актом приймання-передачі відповідачем 3 відповідачу 5 (т.5 а.с.102-108), а відтак вказане майно не перебуває у володінні відповідача 1, вочевидь не може мати наслідком відновлення порушеного права позивача, а отже обраний позивачем спосіб захисту не може вважатись ефективним.

Щодо способу захисту порушених прав позивача після визнання контракту від 27.03.2019 недійсним.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, законодавством передбачений ефективний спосіб захисту порушених прав особи, у разі визнання недійсним правочину та в разі неможливості повернення майна, одержаного на виконання такого правочину відшкодування вартості одержаного за цінами на момент відшкодування.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати, за приписами статті 129 ГПК України, покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 129, 236-238 ГПК України, господарський суд

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.09.2022.

Суддя О.В. Говорун